ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 р. Справа № 5010/276/2012-П-3/10-9/61
Господарський суд Івано-Франківської області у складі: судді Фанди О.М., секретаря судового засідання Поліводи С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Заступника прокурора Івано-Франківської області, вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, 76000, в інтересах держави в особі ОСОБА_1 державного майна України, вул. Кутузова 18/9, м. Київ, 01133,

до відповідача: ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", вул.Г.Мазепи, 135, м. Івано-Франківськ, 76000,

до відповідача: ОСОБА_3 міського управління юстиції, вул.Галицька, 45, м.Івано-Франківськ, в особі Реєстраційної служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Івано-Франківській області, вул.Василіянок, буд.6, м. Івано-Франківськ, 76000,

до відповідача: ОСОБА_4 комітету ОСОБА_5 - Франківської міської ради, вул. Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76000,

до відповідача: ОСОБА_2 акціонерного товариства "УКРПРОФТУР", вул. Раїси Окіпної, 2, м. Київ, 02002,

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, АДРЕСА_1, 76018,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7 професійних спілок України, майдан Незалежності, 2, м. Київ, 01001,

про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р; визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за державою в особі ОСОБА_1 державного майна України

за участю:

від позивача: ОСОБА_8 - провідний спеціаліст сектору контролю та правової роботи Регіонального відділення ФДМУ по Івано-Франківській області, (довіреність № 392 від 08.12.2016 року)

від прокуратури: ОСОБА_9 - заступник начальника відділу, (службове посвідчення № 033628 від 26.05.2015 року)

від відповідача ОСОБА_4 комітету ОСОБА_3 міської ради: ОСОБА_10 - головний спеціаліст відділу представництва Департаменту правової політики ОСОБА_3 міської ради, (довіреність № 2315/01-20/14в від 30.12.2016 року)

від відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист": ОСОБА_11 - представник, (довіреність № 16 від 30.01.2017 року; паспорт серія ТТ № 327606 від 25.01.2016 року)

від відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист": ОСОБА_5 - голова правління, (паспорт серія СС № 359921 від 16.08.1997 року)

від відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства "УКРПРОФТУР": ОСОБА_11 - представник, (довіреність № 01-д від 30.01.2017 року; паспорт серія ТТ № 327606 від 25.01.2016 року)

від відповідачів ОСОБА_3 міського управління юстиції, в особі Реєстраційної служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7 професійних спілок України представники не з'явилися

встановив: 06 вересня 2013 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до господарського суду Івано-Франківської області з позовною заявою в інтересах держави в особі ОСОБА_1 державного майна України до відповідачів, ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", комунальне підприємство "ОСОБА_12 ОБТІ", ОСОБА_4 комітет ОСОБА_12 міської ради, в якій просить суд : 1. визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови № 301 від 04.06.2004; скасувати свідоцтво серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; 3. скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; 4. визнати право власності на вказане нерухоме майно за державою в особі ОСОБА_1 державного майна України.

9 квітня 2013 прокуратурою Івано-Франківської області подано заяву про зміну позовних вимог, відповідно до якої остання просила визнати недійсним п.2 розпорядження міського голови міста ОСОБА_12 № 301 від 04.06.2004. Визнати недійсним свідоцтво серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно, до складу якого входить: спальний корпус А, 3335 м. кв.; котельню, склад Б, 44, 9 м. кв.; склад В, 8,5 м. кв.; склад Г, 102,9 м. кв., гаражі Д, 172, 2 м. кв., склад Е, 60, 9 м. кв.; овочесховище Ж, 24,3 м. кв.; ворота 1, 9, 75 м. кв.; огорожа 2, 330,24 м. кв., огорожа 3, 99,4 м. кв.; огорожа 4, 14 м. кв.; тенісний корт 5, 1808 м. кв., що розташоване за адресою: вул. Гетьмана Мазепи, 140 "А" в місті ОСОБА_12. Визнати право власності на нерухоме майно: спальний корпус А, 3335 м. кв.; котельню, склад Б, 44, 9 м. кв.; склад В, 8,5 м. кв.; склад Г, 102,9 м. кв., гаражі Д, 172, 2 м. кв., склад Е, 60, 9 м. кв.; овочесховище Ж, 24,3 м. кв.; ворота 1, 9, 75 м. кв.; огорожа 2, 330,24 м. кв., огорожа 3, 99,4 м. кв.; огорожа 4, 14 м. кв.; тенісний корт 5, 1808 м. кв., що розташоване по вул. Гетьмана Мазепи, 140 "А" в місті ОСОБА_12 за державою України в особі ОСОБА_1 державного майна України. Вказана заява була прийнята судом до розгляду.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року (головуючий суддя Калашник В.О., суддя Малєєва О.В., суддя Шіляк М.А.) в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.02.2017 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року і рішення господарського суду Івано-Франківської області від 20.10.2015 року у справі № 5010/276/2012-П-3/10-9/61 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Івано-Франківської області.

За результатами проведеного автоматичного розподілу справу № 5010/276/2012-П-3/10-9/61 передано на новий розгляд судді Фанді О.М.

Ухвалою суду від 01.03.2017 року справу прийнято до розгляду та призначено в судове засідання на 21.03.17р.

В ході провадження у справі розгляд справи неодноразово відкладався (ухвали суду від 21.03.17 та від 04.04.17).

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовній заяві, та просить суд позов задовольнити. Свої вимоги обгрунтовує тим, що спірне розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства, зокрема міський голова видав його, вийшовши за межі своїх повноважень та перебрав на себе повноваження виконавчого комітету. Разом з тим, на підставі незаконного розпорядження міського голови №301 від 04.06.2004 виконавчим комітетом з порушенням норм діючого законодавства було видано ЗАТ «Івано-Франківськтурист» свідоцтво про право власності серії ЯЯЯ №472086.

Свої твердження мотивували також тим, що спірне майно є державним в силу указу Президії Верховної ОСОБА_13 України "Про передачу підприємств, установ організації союзного підпорядкування розташованих на території України, у власності держави" від 30.08.1991 р.

Представник позивача, ОСОБА_1 державного майна України вимоги прокурора підтримав, та подав суду письмові пояснення, в яких просить суд позов задовольнити. В судовому засіданні вказав, що оскаржене розпорядження міського голови винесене з порушенням норм діючого законодавства, з перевищенням повноважень та підлягає скасуванню.

В обгрунтування своєї правової позиції посилається на норми законодавства викладені прокурором у позовній заяві.

В судовому засіданні відповідач, Приватне ОСОБА_12 обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" позовні вимоги не визнав , вважає їх безпідставними та необгрунтованими, не доведеними належними засобами доказування, а тому позов задоволенню не підлягає. Свої доводи виклав у письмових відзивах на позовну заяву, в яких зокрема зазначив, що XV з'їзд профспілок України, який відбувся в жовтні 1990 року, і за рішенням делегатів був перетворений в І Установчий з'їзд незалежних профспілок України, прийняв Декларацію про утворення ОСОБА_7 незалежних профспілок України (надалі - ФНПУ) та проголосив незалежність профспілок України від державних і господарських органів республіки та СРСР. Це означало вихід із складу профспілок СРСР, відмову від діяльності відповідно до Статуту профспілок СРСР.

Разом з тим, відповідач звертає увагу на те, що твердження позивача про те, що спірне майно, як майно загальносоюзних організацій колишнього Союзу РСР, розташоване на території України, тимчасово до законодавчого визначення суб'єктів права власності загальнодержавною власністю, є необгрунтованими, оскільки профспілки організації ФПУ ще у жовтні 1990 року вийшли зі складу загальносоюзної громадської організації - ВЦРПС.

Однак, відповідач звертає увагу суду на те, що Договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профспілковим майном від 18.11.1990 укладено раніше ніж було прийнято мораторій, що був встановлений, постановою Верховної ОСОБА_13 України від 29.11.1990. та прийнято постанову Верховної ОСОБА_13 України від 24 серпня 1991 "Про проголошення незалежності України".

Представник відповідача, ПАТ Івано-Франківськтурист в судовому засіданні підтримав правове обгрунтування викладене у відзиві на позов та просить суд в позові відмовити повністю.

Крім цього, як у відзиві на позов , так і в окремо поданій заяві вказаний відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність, оскільки, заявляючи позов, прокурор пропустив строк позовної давності, а у заяві про поновлення строку не вказав значимих підстав для його поновлення.

Зокрема, в заяві про застосування строків позовної даності від 28.07.15 за № 273 відповідач просить суд, при вирішенні даної справи врахувати наступні відомості та норми законодавчих актів України, в тому числі Цивільний кодекс УРСР, який діяв на момент виникнення у даній справі права на позов.

Відповідачі ОСОБА_12 міське управління юстиції, в особі Реєстраційної служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7 професійних спілок України своїми конституційними правами на захист прав і охоронюваних законом інтересів не скористалися клопотань про відкладення розгляду справи суду не подали, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відміткою на зворотньому боці ухвали суду від 04.04.2017 року про відкладення розгляд справи та повідомленнях про вручення пощтового відправлення вх.№4130 від 10.04.17 та вх.№4317 від 14.04.17.

Відповідно до ч.3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі ОСОБА_12 міське управління юстиції, в особі Реєстраційної служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Івано-Франківській області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_7 професійних спілок України належним чином повідомлені про розгляд судової справи і забезпечення його явки в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів, що дає підстави для висновку суду щодо розгляду справи без їх участі.

Розглянувши матеріали справи із врахуванням вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, вислухавши представників сторін, які були присутні в судовому засідання, всебічно і повно з"ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, давши оцінку доказам, які мають значення для справи, суд вважає за правильне взяти до уваги наступне.

В жовтні 1990 року відбувся XV з'їзд профспілок України і за рішенням делегатів був перетворений в І Установчий з'їзд незалежних профспілок України, прийняв Декларацію про утворення ОСОБА_7 незалежних профспілок України (надалі - ФНПУ) та проголосив незалежність профспілок України від державних і господарських органів республіки та СРСР. Це означало вихід із складу профспілок СРСР, відмову від діяльності відповідно до Статуту профспілок СРСР.

Поряд з цим, з'їзд також прийняв Положення про ОСОБА_7 незалежних профспілок України (далі - ФНПУ), затверджене з'їздом 6 жовтня 1990 року, яким визначено її правовий статус, організаційну структуру, права та обов'язки, у тому числі і майнові. Положенням зокрема, передбачено, що ОСОБА_13 ФНПУ є правонаступником Укрпрофради, а основні фонди, майно, які належали Укрпрофраді і необхідні для виконання цілей та завдань ФНПУ, становлять її власність і охороняються законом.

Як зясовано в ході розгляду справи, крім майна, що належало українським профспілкам та їх об'єднанням, на території України знаходилось майно, що було у власності Всесоюзної ОСОБА_13 Професійних Спілок (надалі - ВЦРПС). Тому, президія ОСОБА_13 Загальної конфедерації професійних спілок СРСР, 18 листопада 1990р. прийняла постанову "Про затвердження Договору про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном", якою затверджений Договір про закріплення прав по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном, згідно з яким ОСОБА_7 незалежних профспілок України були передані права по володінню, користуванню і розпорядженню профспілковим майном (тобто повне право власності) на території України.

Документальними доказами у справі встановлено, що Постановою президії ОСОБА_13 ОСОБА_7 незалежних профспілок України №П- 7-7 від 23.08.1991 року (зі змінами від 09.10.1991р.) прийнято рішення про перетворення Української республіканської ради по туризму і екскурсіях в Акціонерне товариство Укрпрофтур.

В подальшому, 04.10.1996 року ОСОБА_13 ОСОБА_7 незалежних профспілок України та ОСОБА_1 соціального страхування України уклали Установчий договір про створення на базі туристично-екскурсійних підприємств і організацій Української республіканської ради по туризму і екскурсіях акціонерне товариство Укрпрофтур і затвердили його Статут.

Відповідно до положень Статуту Акціонерного товариства Укрпрофтур ОСОБА_13 ОСОБА_7 незалежних профспілок передала до статутного фонду АТ Укрпрофтур основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації.

18 грудня 2001 року між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях (ЗАТ Укрпрофтур), ОСОБА_13 профспілок Івано-Франківської області (ОСОБА_13 профспілок) та працівниками ОСОБА_3 обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист укладено Установчий договір про створення та діяльність ОСОБА_3 обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист (т. 1 а.с. 19-27).

Відповідно до ст. 1 Установчого договору ОСОБА_12 обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист (Товариство) створюється шляхом реорганізації (перетворення) ОСОБА_3 обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист на невизначений строк і являється його правонаступником.

Згідно з ст. 6 Установчого договору Товариство являється власником:

- майна, переданого йому Засновниками у власність;

-майна, одержаного в результаті його фінансово-господарської діяльності, а також іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Відтак, враховуючи наведене, ОСОБА_12 обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист, яке є правонаступником ОСОБА_3 обласного дочірнього підприємства Українського Закритого акціонерного товариства Укрпрофтур, оримав як внесок у статутний фонд від засновника майно туристичного комплексу Прикарпаття по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ.

04 червня 2004 року міський голова м. Івано-Франківська розглянувши звернення фізичних та юридичних осіб про оформлення права власності на житлові та нежитлові приміщення, винесено Розпорядження №301 (т. 1 а.с. 13), відповідно до якого вирішено оформити право власності за ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист") на туристичний комплекс "Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи 140А у м. Івано-Франківську (п. 2. Розпорядження).

Відповідно до п. 5. Розпорядження доручено ОСОБА_3 обласному бюро технічної інвентаризації (ОСОБА_14) спільно з юридичним відділом виконавчого комітету міської ради (ОСОБА_15) в установленому порядку здійснити оформлення права власності згідно із п. 1-4 даного розпорядження, в тому числі видати і підписати свідоцтва про право власності.

На виконання вказаного розпорядження виконавчим комітетом ОСОБА_3 міської ради 01.07.2005 року видано свідоцтво серії ЯЯЯ №472086 про право власності на туристичний комплекс Прикарпаття, що розташований по вул. Гетьмана Мазепи 140А в м. Івано-Франківськ за "Івано-Франківськтурист" ОСОБА_12 обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях (т. 1 а.с. 14).

Згідно з ст.ст. 5, 9 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року, власність розподіляється на соціалістичну та дрібну приватну. У свою чергу соціалістична власність має форму або державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

Статтею 7 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року визначалось, що громадські підприємства в колгоспах і кооперативах з їх майном становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

У відповідності до ст. 10 Конституції Української РСР від 30.01.1937 року в Україні існувала державна і колгоспно-кооперативна власність і ніхто не мав права використовувати державну власність з метою особистої наживи та в інших стисливих цілях.

В подальшому, Конституцією Української РСР в редакції 1978 року було встановлено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань є соціалістичною власністю. Соціалістична власність на засоби виробництва є у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності.

При цьому, Цивільний кодекс Української РСР, дублюючи положення Конституції, визначив, що власність профспілкових та інших громадських організацій є соціалістичною та передбачав можливість передачі профспілкам майна державних організацій (стаття 91). Профспілкові та інші громадські організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, що належить їм на праві власності, відповідно до їх статутів (положень) (стаття 97).

Главою VI Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 року визначено, що весь економічний і науково-технічний потенціал, що створений на території України, є власністю її народу.

Постановою Верховної ОСОБА_13 УРСР від 15.10.1990 року Про управління державним майном Української РСР встановлено, що з метою захисту майнових прав та інтересів республіки, ефективного використання й збереження державного майна в умовах переходу до ринкових відносин і різноманітності форм власності до прийняття Закону Української РСР про ОСОБА_16 Української РСР покласти на ОСОБА_16 УРСР здійснення функцій по управлінню державним майном Української РСР, що є у загальнореспубліканській власності.

Відповідно до Постанови Верховної ОСОБА_16 Української РСР Про захист суверенних прав власності Української РСР від 29.11.1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна, що діяла до затвердження Верховною ОСОБА_16 України Державної програми приватизації на підставі Постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.1992 року.

Указом Президії Верховної ОСОБА_16 України від 30.08.1991 року № 1452 Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави, Законом України від 10.09.1991 року № 1540 Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України визначено , що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, в зв'язку з чим, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови ВРУ від 24.08.1991 року Про проголошення незалежності України без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом ОСОБА_16 України, вважаються недійсними.

При цьому, слід зазначити, що згідно із пунктом 1 постанови Кабінету ОСОБА_16 України Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) від 05.11.1991 року № 311, яка прийнята на виконання постанов Верховної ОСОБА_16 УРСР від 08.12.1990 року Про порядок введення в дію Закону Української РСР Про місцеві ОСОБА_16 народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування, від 26.03.1991 року Про введення в дію Закону Української РСР Про власність, затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності). Установлено, що державне майно України, крім майна, яке належить до комунальної власності, є загальнодержавною (республіканською) власністю.

Постановою Верховної ОСОБА_16 України від 10.04.1992 року № 2268-ХП Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України визначено, що майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено передати ОСОБА_1 державного майна України.

Разом з тим, пунктами 1, 3 Постанови Верховної ОСОБА_16 України від 04.02.1994 року № 3943-ХП Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, це майно є загальнодержавною власністю.

А тому, з урахуванням Постанови Верховної ОСОБА_16 України Про управління майном підприємств, установ та організацій, що є у загальнодержавній власності від 14.02.1992 року функція по управлінню державним майном була покладена на Кабінет ОСОБА_16 України, а після набрання чинності постановою Верховної ОСОБА_16 України Про Тимчасове положення про ОСОБА_1 державного майна України від 07.07.1992 року - на ОСОБА_1 державного майна України.

Одночасно слід зазначити, на виконання постанови ОСОБА_16 ОСОБА_16 Української РСР № 606 від 23.04.1960 року "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 01.05.1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно п.2 вказаної постанови майно передавалося профспілковим організаціям у відання.

Таким чином, передача майнових комплексів у відання Української республіканської ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу PCP стала рада ОСОБА_7 незалежних профспілок України, а у подальшому ОСОБА_7 професійних спілок України, жодним чином не мала наслідком зміну форми власності переданого майна, яке так і залишилося державним.

Відтак, з врахуванням наведених норм, спірний об'єкт мав статус державної (загальнодержавної) власності, в зв'язку з чим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

За наведеного, з проголошенням Україною незалежності 24.08.1991 року, право власності на спірний об'єкт набула держава Україна в особі органу, якому відповідно до Постанов Верховної ради України від 10.04.1992 року № 2268-ХІІ та від 01.03.1994 року № 3943-ХІІ надані повноваження прийняти це майно та розпоряджатись ним до визначення суб'єктів його права, тобто ОСОБА_1 державного майна України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.09.2014 року у справі № 51/227, постанові Верховного Суду України від 28.10.2014 року у справі № 62/84.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи відсутні, а сторонами не подані документальні докази, які би підтверджували надання уповноваженим державним органом згоди на відчуження спірного майна, туристичного комплексу по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ, шляхом його внесення до статутного капіталу АТ Укрпрофтур.

Відтак, враховуючи викладене, згідно ст. 128 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 4, 33, 48, 55 Закону України Про власність (чинних на момент створення АТ Укрпрофтур) відсутні підстави вважати таке майно (туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ) правомірно набутим АТ Укрпрофтур.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про об'єднання громадян від 16.08.1992 р. об'єднанням громадян є добровільне громадське формування, створене на основі єдності інтересів для спільної реалізації громадянами своїх прав і свобод; об'єднання громадян, незалежно від назви (рух, конгрес, асоціація, фонд, спілка тощо) відповідно до цього Закону визнається політичною партією або громадською організацією.

При цьому, особливості правового регулювання діяльності профспілок врегулював Закон України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності № 1045-ХІV, який був прийнятий 15.09.1999 року.

Таким чином, до набуття чинності цим Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності діяльність професійних спілок України була врегульована положеннями Закону України Про об'єднання громадян.

Відповідно до ст. 21 Закону України Про об'єднання громадян об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності; об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом.

Згідно ст. 20 Закону України Про власність від 07.02.1991 року № 697-ХІІ професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 Закону України Про власність передбачені підстави виникнення права колективної власності. Однак, даною статтею не передбачено такої підстави виникнення права власності громадського об'єднання, як передача майна від союзних громадських організацій новоствореним в Україні громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Відповідно до п. 13 ст. 97 та ст. 102 Конституції України (1978 року, яка діяла на дату прийняття вказаних вище постанов) до виключної компетенції Верховної ОСОБА_16 України було віднесено здійснення законодавчого врегулювання відносин власності, шляхом прийняття законів, постанов та інших актів.

Як вже зазначалося вище та встановлено документальними доказами у справі, що Українське закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях Укрпрофтур було створено 04.10.1991 року шляхом реорганізації (перетворення) Української республіканської ради по туризму та екскурсіях. Державна реєстрація його статуту здійснена 28.10.1991 року.

Засновниками Товариства виступили ОСОБА_16 ОСОБА_7 незалежних профспілок України, правонаступником якої є ОСОБА_7 професійних спілок України, та ОСОБА_1 соціального страхування України. Відповідно до Статуту ОСОБА_7 професійних спілок України вона є правонаступником майна та коштів Укрпрофради та ОСОБА_7 незалежних профспілок України.

При цьому, Приватне ОСОБА_12 обласне акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" створено у встановленому законодавством порядку, згідно Установчого договору про створення та діяльність ОСОБА_3 обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" від 18.12.2001 року, як суб'єкт приватного права.

Відповідно до положень Статуту Акціонерного товариства Укрпрофтур ОСОБА_16 ОСОБА_7 незалежних профспілок передала до статутного фонду АТ Укрпрофтур основні фонди і оборотні засоби туристично-екскурсійних підприємств та організації. Разом з тим, в якості внеску до статутного фонду (капіталу) було передано майно (в тому числі спірне нерухоме майно туристичний комплекс по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ), яке продовжувало перебувати в державній власності відповідно до закону.

Таким чином, майно, передане профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Більше того, туристичний комплекс "Прикарпаття", який перебував у віданні ОСОБА_7 профспілок України, та в подальшому був переданий Акціонерному товариству Укрпрофтур, є державною власністю і здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним (аналогічна правова позиція міститься у висновках Верховного Суду України, які викладені у інформаційному листі Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15 в якому зазначено, що ОСОБА_7 профспілок України не має правових підстав для розпорядження майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP (шляхом продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств та відчуження у будь-який інший спосіб).

Відтак, відповідно до положень Указу Президії Верховної ОСОБА_16 України від 30.08.1991р. № 1452-XII Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави, Закону України Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України та Постанови Верховної ОСОБА_16 України від 04.02.94 № 3943-ХІІ Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, Постанови Верховної ОСОБА_16 України від 10.04.92 № 2268-ХІІ Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України майно громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташоване на території України, що перебувало у віданні Української республіканської ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала ОСОБА_16 ОСОБА_7 незалежних профспілок України, а у подальшому ОСОБА_7 професійних спілок України, є державною власністю та до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передано тимчасово ОСОБА_1 державного майна України.

Відповідно до ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людини і суспільства держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Правовий режим власності в Україні, відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України.

Серед конституційних основ правового господарського порядку, що визначені частиною другою статті 5 Господарського кодексу України, передбачено забезпечення державою захисту прав усіх суб'єктів права власності господарювання, право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, непорушність права приватної власності, недопущення протиправного позбавлення власності, визнання і дія в Україні принципу верховенства права.

За змістом Закону України Про приватизацію державного майна відчуження майна, що перебуває у державній власності, можливе в порядку його приватизації, яка здійснюється на основі передбачених ч. 2 ст. 2 Закону України Про приватизацію державного майна принципів, визначеними у ст. 7 Закону органами, у порядок і способи, які передбачені розділом ІІ Закону.

Таким чином, суд вважає, що в даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Вказана стаття Господарського процесуального кодексу України є реалізацією ст. 55 Конституції України, відповідно до якої кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Таким чином, через норму ч. 1 ст. 55 Конституції України реалізується принцип доступності правосуддя, а гарантоване Конституцією України право на судовий захист з боку держави Україна не може бути обмежене.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Водночас статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

На органи місцевого самоврядування поряд з органами державної влади поширюється дія принципу, встановленого статтею 19 Конституції України, відповідно до якого органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи та посадові особи місцевого самоврядування приймають акти, причому рада в межах своїх повноважень приймає нормативні акти. Вказаною нормою встановлюється, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Акт державного чи іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин.

Статтею 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, зі змісту вказаної норми вбачається, що правовий акт може бути визнаний недійсним (незаконним, протиправним), тобто таким, що не відповідає закону (іншому правовому акту), якщо він виданий органом або посадовою особою з перевищенням наданих йому законом повноважень або в межах компетенції, але з порушенням діючого законодавства.

Більше того, відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Крім цього, пунктом 2. Розяснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. №02-5/35 "Про деякі питання практики вирішення спорів, повязаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів" зазначено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, приймаючи оспорюване розпорядження № 301 від 04.06.2004 року міський голова м. Івано-Франківськ розглянув звернення фізичних та юридичних осіб про оформлення права власності на житлові та нежитлові приміщення, в тому числі і звернення ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист"). При цьому, як вбачається із розпорядження № 301 від 04.06.2004 року, міський голова м. Івано-Франківськ також вирішив питання про оформлення права власності за ЗАТ Івано-Франківськтурист (назву змінено на ПАТ "Івано-Франківськтурист") на туристичний комплекс "Прикарпаття" по вул. Гетьмана Мазепи 140А у м. Івано-Франківськ.

Разом з тим, слід звернути увагу, що укладеним 18 грудня 2001 року між Українським закритим акціонерним товариством по туризму та екскурсіях (ЗАТ Укрпрофтур), ОСОБА_16 профспілок Івано-Франківської області (ОСОБА_16 профспілок) та працівниками ОСОБА_3 обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист Установчим договором про створення та діяльність ОСОБА_3 обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист передбачено реорганізацію (перетворення) ОСОБА_3 обласного дочірнього підприємства Івано-Франківськтурист на ОСОБА_12 обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист, яке є його правонаступником.

Також, відповідно до умов Установчого договору, ОСОБА_12 обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист є власником майна переданого йому Засновниками у власність, а саме майна туристичного комплексу Прикарпаття по вул. Гетьмана Мазепи 140 А в м. Івано-Франківськ.

З наведеного слідує, що в даному випадку державне майно вибуло з володіння держави без її волі та згоди (не надано також доказів делегування державою права розпорядження спірним майном іншим особам), тобто відсутній правочин, за яким власником чи особою, якій власником делеговано право розпорядження майном, здійснено відчуження майна.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги прокуратури в частині визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року Про оформлення права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ є обґрунтованими для визнання недійсним п. 2. розпорядження міського голови м. Івано-Франківськ № 301 від 04.06.2004 року Про оформлення права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківськ, оскільки п. 2. розпорядження винесено з порушенням норм діючого законодавства України та невідповідністю його вимог (п. 2.) визначеній законом компетенції міського голови для видачі такого розпорядження.

Щодо заяви приватного ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" №273 від 28.07.2015 року про застосування строків позовної давності (вх.№11619 від 28.07.15), слід зазначити наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

У Цивільному кодексі України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом норми про позовну давність поширюються на всі цивільні правовідносини, у тому числі й на ті, що виникли за участі держави та її адміністративно-територіальних утворень як суб'єктів цивільних прав.

Приписами ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів (з наступними змінами і доповненнями) зазначено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

При цьому, Закон не передбачає переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір.

До висновку про поважність причин пропущення строку позовної давності можна дійти лише після дослідження усіх фактичних обставин та оцінки доказів у кожній конкретній справі. При цьому, поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред'явлення позову неможливим або утрудненим. Не може бути підставою для захисту права за позовом, заявленим з пропущенням строку позовної давності, непред'явлення заінтересованою особою позову навмисно або по необережності.

Якщо суд дійде висновку про те, що строк позовної давності пропущено з поважної причини, то у своєму рішенні приводить відповідні мотиви у підтвердження своїх висновків.

Отже, закон не наводить навіть приблизного переліку поважних причин, за наявності яких може бути поновлено строк позовної давності, і покладає розв'язання цього питання безпосередньо на юрисдикційний орган - суд, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог з врахуванням всіх обставин справи.

Згідно з п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" (з наступними змінами і доповненнями) за змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Так, перевіряючи, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду, суд зазначає, що при зверненні до суду в інтересах держави в особі ОСОБА_1 державного майна України прокурор клопотав про поновлення строку позовної давності. Проте, з часу звернення прокурора до суду, ОСОБА_1 державного майна України набув статусу позивача і саме він повинен обґрунтувати та підтвердити належними та допустимими доказами поважність причин пропуску звернення за судовим захистом, про що зазначено у п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів.

Поряд з цим, спростовуючи доводи заступника прокурора Івано-Франківської області, що положеннями ст. 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року) визначено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема, за змістом п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Проте, п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року) за своєю суттю спрямований на захист прав власників та інших осіб від держави.

Таким чином, оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Відтак, з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України (у редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» від 20.12.2011 року) не поширюється на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і спрямовані на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася, або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Разом з тим, слід звернути увагу на те, що положеннями ст. 29 ГПК України встановлено, що прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, доводи заступника прокурора в частині покликання на те, що прокуратурою проведено перевірку у лютому 2012 року, а тому це є підставою для визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, суд вважає безпідставними.

Більше того, відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України за № 01-06/1837/15, за змістом частин першої, другої, четвертої статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), статті 261 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

При цьому Верховний Суд України (у постановах від 25.03.2015 року у справі № 11/163/2011/5003, від 22.04.2015 року у справі № 916/2122/13, від 13.05.2015 року у справі № 903/543/14) зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Відтак, враховуючи викладене, суд зазначає, що в матеріалах справи містяться документальні докази в підтвердження обізнаності позивача про спірне майно,зокрема .

ОСОБА_7 професійних спілок України №10-16-13652 від 26.12.1996 року надано ОСОБА_1 державного майна України переліки об"єктів і майнових комплексів, які знаходилися у віданні і безпосередньому управлінні всесоюзних профспілкових організацій, спілок, їх центральних оргшанів на території України до 24.08.1991 року.

Рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 року у справі №138/7 за позовом ОСОБА_1 державного майна України до ОСОБА_7 професійних спілок України, ОСОБА_1 соціального страхування України та Акціонерного товариства "Укрпрофтур" про визнання недійсним установчих документів останнього. Підставою вказаного позову слугувала також постанова Верховної ради України від 10.04.1992 року №2268 та перелік майна при формуванні статутного фонду товариства. Ухвалами Вищого арбітражного суду України від 04.12.1996 року (про порушення провадження у справі) та від 24.12.1996 року (про перенесення розгляду) у справі №138/7 зобов"язано позивача ФДМУ надати перелік конкретного майна, на якому грунтуються позовні вимоги. І лише за наявності поданих сторонами вказаних доказів було прийнято 20.01.1997 року рішення суду.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 Державного майна України став відомий факт передачі ОСОБА_7 профспілок України до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофтур" майна, в тому числі спірного об"єкту - 20.01.1997 року.

Отже, перебіг строку позовної давності щодо вимоги про визнання права власності, в спірному випадку, розпочався з 20.01.1997 року і сплив 20.01.2000 року.

04.07.2006 року між ОСОБА_1 державного майна України та ОСОБА_7 професійних спілок України укладено Угоду № 299 , метою якої було здійснення спільних заходів для проведення інвентаризації об'єктів ОСОБА_7 професійних спілок України. Пунктом 5 Угоди визначено, при виявленні об'єктів, які на 100 % є державною власністю, відомості про них вносяться до Єдиного реєстру об'єктів державної власності.

На виконання вказаної угоди та Закону україни "Про мараторій на відчуження майна , яке перебуває у володінні ОСОБА_7 профспілок України"на адресу позивача надсилались листи №512 від 19.06.2007 року та №11/01-16/1079 від 19.06.2007 року із переліком майна відчуженого ЗАТ "Укрпрофтур"у період з 01.01.2007 та із переліком майна переданого у статуний фонд суб'єктів господарювання у період з 01.01.1994 по 01.01.2007

Наведене свідчить про обізнаність позивача про заходження спірного майна у власності ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" в зв'язку із його отриманням у статуний фонд та оформленням такого права .

З наведеного слідує про пропущення позивачем ОСОБА_1 державного майна України строку позовної давності для звернення з позовом до суду про визнання ненедійсним розпорядження голови міста про оформлення права власностіна спірне майно ,про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності,яки розпочався 19.06.2007(дата направлення переліку майна) та закінчився 19.06.2010.

Щодо посилання відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист"на необхідність припинення провадження у справі на підставі п.1ч.1ст.80 ГПК України по позовній вимозі про скасування свідоцтва про право власності судом враховано наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також і визнання недійсними свідоцтв про право власності(лист Верховного Суду України від 01.04.2014 "ОСОБА_15 практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України").

Ожте за наведеного , зважаючи на те, що позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності є похідними від вимоги про визнання недійсним розпорядження голови міської ради є належним способм захисту цивільного права, вони підлягають розгляду, в спірному випадку, в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За наведених обставин, суд приходить до висновку відмовити в позові заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 державного майна України до відповідачів, ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист", ОСОБА_3 міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Івано-Франківській області , ОСОБА_4 комітету ОСОБА_14 - Франківської міської ради , ОСОБА_2 акціонерного товариства "УКРПРОФТУР", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р; визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську ; скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності та визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за державою в особі ОСОБА_1 державного майна України.

Статтею 49 ГПК України визначено порядок розподілу господарських витрат , якою зокрема передбачено, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Проте, суд приймає до уваги ту обставину, що заявляючи позов прокурор діяв в інтересах держави в особі ОСОБА_1 державного майна України, який набув статус позивача.

Позовні вимоги, викладені прокурором в позовній заяві є правомірними, однак задоволенню не підлягають у зв"язку із застосуванням судом позовної давності.

Враховуючи викладені обставини, суд прийшов до висновку про те, що в даному випадку судовий збір не підлягає стягненню з позивача в дохід державного бюджету, оскільки не вбачає в його діях вини.

Керуючись ст. 13 Конституції України, Законом України Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності ст.ст. 1, 21 Закону України "Про об"єднання громадян", ст. ст. 20, 21 Закону України "Про власність", ст. ст. 2, 7 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування", ст.ст.15, 16, 256, 257, 261, 267, 268 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 22, 32, 33, 34, 43, 49, ст. ст. 82 -85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити в задоволенні позову заступника прокурора Івано-Франківської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 державного майна України до відповідачів, ОСОБА_2 ОСОБА_3 обласного акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Івано-Франківськтурист" , ОСОБА_3 міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби ОСОБА_3 міського управління юстиції в Івано-Франківській області , ОСОБА_4 комітету ОСОБА_14 - Франківської міської ради , ОСОБА_2 акціонерного товариства "УКРПРОФТУР", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання недійсним п.2 розпорядження міського голови м. Івано-Франківська № 301 від 04.06.2004р; визнання недійсним свідоцтва серії ЯЯЯ № 472086 від 01.07.2005 про право власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську; скасування державної реєстрації свідоцтва про право власності ; визнання права власності на нерухоме майно по вул. Г.Мазепи 140"А" в м. Івано-Франківську за державою в особі ОСОБА_1 державного майна України.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.04.17

Суддя Фанда О. М.