РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017Справа №910/3946/16
За позовом Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Житомиргаз

До Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України

Про стягнення грошових коштів

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Замкова М.О.

від відповідача: Чеботарьова І.Г.

В судовому засіданні 12.04.2017, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У березні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Житомиргаз" (позивач) до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України" (відповідач) про стягнення 228 404,04 грн. пені, 254 290,74 грн. інфляційних втрат та 16 186,39 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням зобов'язань за Договором про розподіл природного газу № 14-38-ПР від 30.01.2014 року.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 задоволено позовні вимоги в повному обсязі.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 року у справі № 910/3946/16 - без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 22.02.2017 Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено частково. Постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі №910/3946/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно з автоматичним розподілом справа № 910/3946/16 була передана на новий розгляд судді Лиськову М.О.

07.03.2017 суддя Лиськов М.О. прийняв справу до свого провадження та призначив до розгляду на 20.03.2017.

В судовому засіданні 20.03.2017 оголошено перерву до 12.04.2017.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у звязку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та обєктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

30.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Житомиргаз (газорозподільне підприємство) та Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (замовник) укладено Договір на розподіл природного газу № 14-38-ПР (надалі Договір), відповідно до п. 1 якого газорозподільне підприємство зобов'язалось у 2014 році надати замовнику послугу з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності об'єктів замовника або його споживачів (пункт призначення) відповідно до актів розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін.

Розрахунки за послуги з транспортування природного газу ГРМ здійснюється за тарифом на транспортування природного газу розподільними трубопроводами за 1 000 куб.м. (тариф), встановленим для газорозподільного підприємства Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (п. 5.1. Договору).

Згідно з пп. 7.2.1. п. 7.2. Договору у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом V договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Додатком 1 до Договору сторонами погоджено обсяг транспортування природного газу на 2014 рік.

Додатковими угодами № 1 від 03.12.2014 року та № 2 від 31.08.2015 року до Договору сторони корегували обсяги поставки газу та строк надання послуг в т.ч. в 2015 році.

Відповідно до п.п. 5.5., 5.6. Договору (з урахуванням Додаткової угоди № 2 від 31.08.2015 року) оплата вартості послуг з транспортування природного газу ГРМ здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) на умовах попередньої оплати авансовими платежами планового обсягу природного газу на період передоплати, визначений сторонами в Договорі. У випадку недоплати за фактично протранспортований природний газ ГМР за розрахунковий період замовник проводить остаточний розрахунок не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Позивач стверджує, що через неналежне виконання відповідачем умов Договору про розподіл природного газу № 14-38-ПР від 30.01.2014 року щодо сплати вартості наданих послуг, у останнього виникло зобов'язання оплатити 228 404,04 грн. пені, 254 290,74 грн. інфляційних втрат та 16 186,39 грн. 3% річних.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Статтею 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі статтею 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським Кодексом. Якщо майново-господарське зобов'язання виникає між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами, зобов'язаною та управненою сторонами зобов'язання є відповідно боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено судом, на виконання умов Договору про розподіл природного газу № 14-38-ПР від 30.01.2014 року позивачем були надані замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності обєктів замовника, однак відповідачем оплачено відповідні послуги з порушенням строків, погоджених умовами відповідного договору.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат позивача, суд, з урахуванням умов Договору, фактичних обставин справи, дійшов висновку про правильність такого розрахунку, у звязку із чим з відповідача підлягають стягненню 254 290,74 грн. інфляційних втрат та 16 186,39 грн. 3% річних.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, з урахуванням п. 7.2. Договору, суд дійшов висновку, що такий розрахунок є правильним, у зв'язку із чим з відповідача підлягає стягненню 228 404,04 грн.

Разом з тим, відповідачем заявлено клопотання про застосування строку позовної давності відносно нарахованої пені.

Позивач, вважаючи, що його право порушене, звернувся з позовною заявою від 02.03.2016р. до суду (оригінал опису вкладення від 02.03.2016р. у цінний лист на адресу Відповідача додається) та просив стягнути пеню за прострочення грошового зобов'язання Компанією за надані послуги у січні 2015 року за період з 21.02.2015 року по 07.04.2015року.

Відповідно до ст. 258 ЦК України:

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені);

Отже, Позивачем при поданні позову щодо стягнення пені за протранспортований у січні 2015 року природний газ пропущено строк позовної давності, а тому позовна вимога про стягнення пені, нарахованої Позивачем з 21.03.2015 року по 02.03.2015 року, є безпідставною, оскільки вона подана поза межами позовної давності.

Окрім того відповідач заявив клопотання про зменшення пені на 99%.

Відповідно до статті 551 ЦК України розмір неустойки (до якої віднесено штраф і пеню) встановлюється договором або актом цивільного законодавства і може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 233 ГК України також встановлює, що у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Пункт 3 статті 83 ГПК України надає суду право у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Водночас, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, п.3 ч.1 ст.83 ГПК України за рішенням суду розмір штрафу та пені може бути зменшений у виняткових випадках, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008 якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 16.09.2011 у справі №5005/4542/2011.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги, що розмір санкцій становить надмірно велику суму, те, що відповідачем виконано зобов'язання за Договором із незначним простроченням, нарахована сума штрафу надмірно велика і стягнення з відповідача у повному обсязі може негативно позначитися на його подальшій господарській діяльності, призвести до банкрутства, використовуючи своє право, надане ст. 233 ГК України та відповідно до п.3 ч.1. ст. 83 ГПК України, суд вважає за доцільне зменшити розмір пені до 10 %, а отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня в сумі 22 419,57 грн..

Судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Задовольнити клопотання відповідача про зменшення суми пені до 90 %.

3.Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01601, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) на користь Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Житомиргаз (10002, Житомирська обл., місто Житомир, вулиця Фещенка-Чопівського, будинок 35, ідентифікаційний код 03344071), грошові кошти: 22 419 грн. 57 коп. - пені, 254 290 грн. 74 коп. - інфляційних втрат, 16 186 грн. 39 коп. - 3 % річних та 7 420 грн. 36 коп. - судового збору.

4.Видати наказ.

5. В задоволенні позовних вимог в сумі 4 208 грн. 38 коп. - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 20.04.2017 року.

Суддя М.О. Лиськов