ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2017 р. Справа № 925/1520/16

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі Ткаченку А.О., за участю представників сторін: позивача ОСОБА_1 за довіреністю, відповідача не зявились, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Жашківського підприємства теплових мереж про стягнення 614848 грн. 56 коп.,

ВСТАНОВИВ:

02.12.2016 року позивач - публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» - звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом (вх. № 24997 від 05.12.2016) до Жашківського підприємства теплових мереж (далі - відповідач) про стягнення, на підставі договору купівлі-продажу природного газу № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року, 364 918 грн. 48 коп. боргу за отриманий протягом січня квітня та жовтня - грудня 2015 року природний газ, 162 515 грн. 37 коп. пені, 71 746 грн. 26 коп. інфляційних втрат, 15 668 грн. 45 коп. 3% річних, що разом станом на 28.10.2016 року складали 614848 грн. 56 коп., та відшкодування понесених судових витрат.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх грошових зобовязань за договором купівлі-продажу природного газу № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року, що полягає у порушенні передбачених договором строків оплати вартості газу.

Ухвалою від 08.12.2016 року позовну заяву прийнято до розгляду, по ній порушено провадження у справі № 925/1520/16, справу призначено до судового розгляду.

Відповідач 12.01.2017 року подав до господарського суду письмовий відзив на позов (а.с. 48-51), за змістом якого відповідач визнав наявність заборгованості по договору купівлі-продажу природного газу № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року у розмірі 343023,37 грн. станом на 01.01.2017 року, проте заперечував проти позову повністю з мотивів відсутності його вини у виникненні основного боргу, який виник внаслідок невідповідності фактичної вартості теплової енергії тарифам, що затверджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування. З урахуванням специфіки спірних взаємовідносин, відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за природний газ, склад правопорушення, що полягає у простроченні платежів за природний газ за договором, в його діях відсутній, тому у позивача відсутні підстави застосування до відповідача заходів відповідальності, передбачених нормами ст. 217 ГК України, ст.ст. 614, 625 ЦК України, п. 7.2. договору. Крім того, за участі сторін 27.11.2015 року було укладено договір про організацію взаєморозрахунків № 96/375-в, яким власне змінено строки та порядок розрахунків, тому, за твердженням відповідача, позивач має право на нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат лише поза межами порядку і строків встановлених цим договором. Також, на думку відповідача, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат, 3% річних і пені суперечать нормам ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

20.02.2017 року і 01.03.2017 року відповідач подав клопотання вх. №№ 4098, 5003, у яких просив припинити провадження у справі в частині стягнення 29193,48 грн. і 150895 грн. у звязку з частковою добровільною оплатою боргу до подання позовної заяви та під час розгляду справи, та зазначив, що 15.02.2017 року за участі сторін договірними сторонами підписане протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 967 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, на підставі якого відповідачем перераховано позивачу кошти в сумі 150895 грн. в рахунок спірної заборгованості за природний газ, спожитий у 2015 році по договору газу № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року. З урахуванням цього просив зменшити розмір нарахування пені, інфляційних втрат, 3% річних в цій частині, в решті позовних вимог відмовити із раніше зазначених підстав.

Представник позивача в судових засіданнях позов з підстав і в розмірі, викладених в позовній заяві, підтримав і просив суд задовольнити повністю, проти відзиву відповідача і наведених ним правових позицій заперечував з підстав, викладених у письмових поясненнях (вх. № 3627 від 14.02.2017 р. та вх. № 4252 від 21.02.2017 р., а.с. 75-83, 94-98, 102), в яких, зокрема, зазначив про правомірність нарахування неустойки, інфляційних та 3% річних. Відповідач в особі своїх представників в судових засіданнях позовні вимоги не визнав і просив суд в задоволенні позову відмовити повністю з мотивів, викладених у відзиві на позов, доповненнях до нього. В засідання суду 02.03.2017 року відповідач явку свого представника не забезпечив, його неявка не перешкоджає вирішенню спору по суті, тому суд розглянув справу без його участі за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд задовольняє позов частково з наступних підстав.

26.11.2014 року позивачем - публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як продавцем, в відповідачем - Жашківським підприємством теплових, як продавцем, а разом - сторонами було укладено договір № 3023/15-ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), за умовами п.п. 1.1., 1.2. якого продавець зобовязався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ ввезений на митну територію України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобовязався прийняти і оплатити цей природний газ на умовах даного договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Відповідно до п.п. 3.3., 5.2., 6.1., 7.2. вищевказаного Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; ціна за 1000 куб. м газу всього з ПДВ становить 1091,00 грн.; оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу; у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. даного договору він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Додатковими угодами до Договору №№ 1, 3-4 від 24.03.2015, 31.07.2015, 21.10.2015 року сторони викладали у новій редакції умови договору (пункт 5.2 Договору) щодо ціни і загальної суми вартості газу (а.с. 16, 18-19).

Додатковими угодами №№ 2,5 від 30.07.2015 і 27.11.2015 сторонами погоджено умови п. 6.3 статті 6 договору щодо порядку та умов розрахунків, а саме: кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором або якщо погашення такої заборгованості передбачено спільним протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, підписаними сторонами відповідно до постанови КМУ від 11.01.2005 №20 та/або договорами про організацію взаєморозрахунків, підписаними сторонами відповідно до постанови КМУ від 04.06.2015 №375.

На виконання умов Договору позивач поставив з січня по квітень 2015 року та з жовтня по грудень 2015 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 349,169 тис. м3 на загальну суму 734 331 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за спірний період (а.с. 26-32) і визнано відповідачем.

Відповідач свої зобов'язання за договором поставки природного газу виконав з порушенням умов п. 6.1 Договору, за поставлений природний газ розрахувався частково в розмірі 369412 грн. 52 коп., а саме - сплачено16.06.2015 року власними коштами в сумі 5674 грн. 52 коп., 17.12.2015 року згідно договору про організацію взаєморозрахунків № 96/375-в від 27.11.2015 р., постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 04.06.2015 року 363378 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.

За розрахунком позивача, згідно з даними його бухгалтерського обліку і інформацією обслуговуючого банку заборгованість відповідача по основному боргу станом на 28.10.2016 року за природний газ, поставлений з січня по квітень 2015 року та з жовтня по грудень 2015 року, складала ,52-363378) 364918 грн. 48 коп. (а.с. 22-25).

24.10.2016 року відповідачем складено графік погашення заборгованості перед позивачем, у тому числі і по договору № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року, у визнаному розмірі 364918,48 грн. щомісячними платежами у розмірі 7298,37 грн. з жовтня 2016 по листопад 2020 року включно (а.с. 56).

До подачі позову, 31.10.2016 року платіжним дорученням № 511 на суму 7298,37 грн., 28.11.2016 року платіжним дорученням № 580 на суму 7298,37 грн. відповідач здійснив оплату за договором № 3023/15-ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014 року на загальну суму 14596 грн. 74 коп. (а.с. 58-59).

Крім того, після порушення провадження у справі, 27.12.2016 року платіжним дорученням № 654 і 27.01.2017 року платіжним дорученням № 51 відповідач перерахував на рахунок позивача по 7298,37 грн., а разом 14596 грн. 74 коп. згідно графіка погашення (а.с. 57, 70).

15.02.2017 року Головним управлінням Державної Казначейської служби у Черкаській області, Департаментом фінансів Черкаської облдержадміністрації, Управлінням фінансів Жашківської районної державної адміністрації та сторонами у справі підписане протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання, природний газ та послуги з постачання, транспортування, розподілу природного газу № 967 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, на підставі якого відповідачем 28.02.2017 року перераховано позивачу кошти в сумі 150895 грн. в рахунок спірної заборгованості за природний газ, спожитий у 2015 році по договору газу № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року, що підтверджується банківськими виписками з рахунку, завірені копії яких долучено до матеріалів справи.

Відтак, платіж у розмірі 363378 грн., проведений 17.12.2015 року згідно договору про організацію взаєморозрахунків № 96/375-в від 27.11.2015 р., постанови Кабінету Міністрів України № 375 від 04.06.2015 року позивачем враховано при здійсненні розрахунку спірної суми боргу, а щомісячні платежі у розмірі 7298,37 грн., проведені згідно графіка погашення заборгованості від 24.10.2016 року, та 150895 грн., сплачених на підставі протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків № 967 від 15.02.2017 року, проведені поза межами розрахунку спірної суми боргу, вимога про стягнення якої у виді заборгованості з оплати природного газу, , штрафних санкцій у виді пені, передбаченої пунктом 7.2. статті 7 договору, та наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України є предметом спору у справі, що розглядається.

Отже, спірні правовідносини сторін виникли із договору № 3023/15-ТЕ-36 купівлі-продажу природного газу від 26.11.2014 року, вимоги позивача і заперечення відповідача витікають із прав і обов'язків сторін за цим договором.

За змістом ст.ст. 173, 174, 193, 202 ГК, ст.ст. 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обовязків (зобовязань), зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається, припиняється на підставах, встановлених договором або законом, зокрема належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина спірної заборгованості у розмірі (7298,37+7298,37) 14596 грн. 74 коп. відповідачем була сплачена 31.10. і 28.11.2016 року до подання позову, тобто до 05.12.2016 року, провадження у справі № 925/1520/16 порушено ухвалою від 08.12.2016 року, на зазначену суму вимоги позивача в частині стягнення основного боргу суд визнає безпідставними.

Заборгованість зі сплати вартості поставленого природного газу у 2015 року у розмірі ,52-6,74) 350321 грн. 74 коп., наявна на момент звернення до суду, підтверджена позивачем належними і допустимими доказами, відповідачем визнана і частково у розмірі (14596,74+150895) 165491 грн. 74 коп. добровільно погашена після подачі позову 27.12.2016, 27.01.2017, 28.02.2017 року до прийняття рішення у справі. Вищенаведене свідчить, що предмет спору в цій частині позову (вимога про стягнення 165491 грн. 74 коп. основного боргу) відсутній, продовження розгляду справи недоцільне. Відповідно п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу). Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

У звязку з викладеним клопотання відповідача про припинення провадження у справі в частині стягнення основного боргу підлягає задоволенню частково.

При вирішенні спору в частині стягнення 162515 грн. 37 коп. пені, 71746 грн. 26 коп. інфляційних втрат, 15668 грн. 45 коп. 3% річних за період прострочення станом на 28.10.2016 року суд керується приписами статей 549 - 552, 610-612, 614 ЦК України, статтями 216-218, 229 - 232, 234 ГК України, ст. 625 ч. 2 ЦК України, нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розясненнями, викладеними в постановах Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» N 14 від 17.12.2013 року.

Зокрема, відповідно до ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України: порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання); у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків; боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з частиною 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частинами 1, 2 ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

З вищенаведених законодавчих приписів вбачається, що окремою та обовязковою підставою (умовою) застосування до учасника господарських відносин відповідальності за порушення зобовязання є наявність вини, яка, у розумінні вищевказаної норми, полягає у невжитті особою всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Пунктами 6.3. абз. 3, 6.4. договору № 3023/15-ТЕ-36 від 26.11.2014 року сторони погодили, що у разі, якщо на поточний рахунок із спеціальним режимом використання покупця надходить недостатньо коштів для своєчасної оплати використаного газу, покупець зобовязується здійснити будь-які дії в межах чинного законодавства для виконання пункту 6.1. цього договору. У разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від покупця, погашає вимоги продавця у такій черговості, незалежно від призначення платежу: 1) витрати продавця, повязані з виконанням; 2) інфляційні нарахування, відсотки річних, пенні, штрафи; 3) основна сума боргу.

З огляду на викладені обставини справи і приписи законодавства суд заперечення відповідача на позов в частині відсутності його вини у вчиненні спірного правопорушення, а саме порушення строків розрахунків за спожитий газ, визнає недоказаним, необґрунтованим і відхиляє.

Разом з тим, розрахунок розміру заборгованості зі сплати пені, інфляційних нарахувань, відсотків річних позивачем проведено з урахуванням обставин справи, вимог законодавства, відтак вимоги позивача в цій частині суд визнає обґрунтованими і задовольняє, його ж (відповідача) клопотання про їх перерахунок у звязку з частковою сплатою боргу визнає необґрунтованим і відхиляє.

Заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру пені, інфляційних та 3 % річних суд також вважає необґрунтованим і відхиляє з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно п. 3.17.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суд України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам.

В порушення вищезазначеного, заявником не викладено обставин в підтвердження винятковості випадку, не зазначено до якого розміру відповідач просить зменшити пеню. Крім того, виходячи з інтересів сторін, розмір заявленої до стягнення пені не є надмірно великим порівняно із основною заборгованістю відповідача. Щодо зменшення розміру інфляційних втрат та 3 % річних, то нормами матеріального і процесуального права (ЦК, ГК, ГПК України) не передбачено можливості зменшення їх розміру, присудженого до стягнення.

Крім того, в обґрунтування заперечень проти позову, відповідач посилається на норми Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», прийнятого 03.11.2016 року.

Згідно зі статтею 1 цього Закону, учасники процедури врегулювання заборгованості підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 2, дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.

Стаття 3 вищевказаного Закону встановлює порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості.

Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 1 липня 2016 року (розрахункова дата) та за останній звітний період; довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків; розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості.

Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу (частини 1-2 статті 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії»).

Частиною 3 ст. 7 цього Закону передбачено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, для списання неустойки, 3 % річних та інфляційних втрат в порядку, передбаченому вищевказаним Законом, Жашківське підприємство теплових мереж мало набути статусу учасника процедури врегулювання заборгованості, тобто бути включеним до реєстру.

Оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості чи подання документів, визначених частиною 2 статті 3 вказаного Закону, то підстав ненарахування неустойки (штраф, пеня), інфляційних нарахувань, проценти річних, або списання з дня набрання чинності цим Законом нарахованих суд не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, обставини справи повинні підтверджуватись лише належними і допустимими доказами, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом, відповідно до ст. 22 ГПК України, було запропоновано сторонам подати докази в обґрунтування позову і заперечень проти нього, брати участь в засіданнях суду, вони своїми правами скористались на свій розсуд, подали всі наявні у них докази і на їх підставі судом прийнято рішення у справі.

З урахуванням викладеного, відповідно до умов Договору, обставин справи та вимог законодавства суд вважає, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в сумі 184 830 грн. основного боргу, 162 515 грн. 37 коп. пені, 71 746 грн. 26 коп. інфляційних втрат, 15 668 грн. 45 коп. 3% річних. В частині стягнення 165 491 грн. 74 коп. суми основного боргу, провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України. В решті вимог позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати - сплачений судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в тому числі з врахуванням сплаченої після подачі позову суми основного боргу, що складає 9003 грн. 78 коп.

Керуючись ст.ст. 49, 80 ч. 1 п. 11, 86, 82-84 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Жашківського підприємства теплових мереж, , місцезнаходження: 19200, Черкаська область, Жашківський район, м. Жашків, вул. Миру, 2 на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», , місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 184 830 грн. основного боргу, 162 515 грн. 37 коп. пені, 71 746 грн. 26 коп. інфляційних втрат, 15 668 грн. 45 коп. 3% річних та 9003 грн. 78 коп. судових витрат.

Провадження у справі в частині вимог про стягнення 165 491 грн. 74 коп. основного боргу припинити.

В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 14 596 грн. 74 коп. основного боргу, 218 грн. 95 коп. судового збору - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня підписання.

Повний текст рішення підписано 14.04.2017 року.

Суддя В.М. Грачов