КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа№ 910/24368/14

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сотнікова С.В.

суддів: Доманської М.Л.

Пантелієнка В.О.

за участю секретаря судового засідання Карпюк О.С.,

представників:

від ТОВ "Полірем Київ" - Добриніна В.В.,

від ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши апеляційну скаргу уповноваженої особи від засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" ОСОБА_3

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 (суддя Пасько М.В.)

за заявою уповноваженої особи від учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" ОСОБА_3

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ"

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії

в межах справи № 910/24368/14

за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Єдина торгова система-Київ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 відмовлено у прийнятті заяви про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити дії в межах справи № 910/24368/14.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, уповноважена особа від засновників (учасників) ТОВ "Полірем" ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 та зобов'язати суд першої інстанції розглянути позовну заяву ОСОБА_3 від 24.01.2017 про визнання недійсним договору про передання виключних майнових прав власності на технічні умови № 016 від 01.12.2014.

Колегія суддів, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження, вважає, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник звернувся до суду з заявою про порушення справи про визнання боржника банкрутом, оскільки останній неспроможний сплатити борг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2014 порушено провадження у справі № 910/24368/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем", призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Беніцьку В.І.

Ухвалою попереднього засідання Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 визнано конкурсними кредиторами боржника: Товариство з обмеженою відповідальністю "Єдина Торгова Система-Київ" на суму 651069,61 грн. (6090,00 грн. - перша черга, 644979,61 грн. - четверта черга); Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" на суму 5433075,50 грн. (1218,00 грн. - перша черга, 5 431857,70 грн. - четверта черга); визнано забезпеченим кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" на суму 8795221,08 грн.; затверджено реєстр вимог кредиторів Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" з урахуванням визнаних судом вимог кредиторів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.04.2015 замінено кредитора у справі № 910/24368/14 Товариство з обмеженою відповідальністю "Єдина Торгова Система-Київ" з грошовими вимогами до боржника на суму 651069,61 грн. його процесуальним правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Полірем Київ".

В подальшому постановою Господарського суду міста Києва від 25.05.2015 боржника визнано банкрутом, яка скасована постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2016.

Так, постановою Вищого господарського суду України від 08.11.2016 задоволено касаційну скаргу уповноваженої особи засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" ОСОБА_3, скасовано постанову Господарського суду міста Києва від 25.05.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016, справу № 910/24368/14 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Тобто, провадження у даній справі перебуває на стадії розпорядження майном боржника відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 17.12.2014.

Провадження у справах про банкрутство регулюється Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство), Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

У січні 2017 року ОСОБА_3 як учасник Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою в межах справи про банкрутство № 910/24368/14 про визнання недійсним договору про передання виключних майнових прав власності на технічні умови № 016 від 01.12.2014.

Як на підставу для визнання недійсним оскаржуваного правочину, заявник посилається на його невідповідність загальним нормам цивільного законодавства, а саме ст.ст. 92, 232, ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви ОСОБА_3, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність права уповноваженої особи учасників (засновників) товариства-боржника на подання заяв в порядку статті 20 Закону про банкрутство, оскільки частиною 4 вказаної статті таким правом наділені лише конкурсні кредитори та арбітражний керуючий.

Проте, з таким висновком колегія суддів не погоджується, оскільки його зроблено без належного з'ясування всіх обставин справи в їх сукупності, які підлягали перевірці при вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для прийняття заяви до розгляду при неправильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав:

боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;

боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку;

боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна;

боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Тобто, визнання недійсними правочинів (договорів) може мати місце у випадках відчуження боржником безоплатно майна, прийняття боржником на себе зобов'язань без необхідних дій майнового характеру іншої сторони, прийняття на себе заставних зобов'язань на забезпечення виконання грошових вимог.

Під майновими діями боржника слід розуміти виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів. Наведене стосується, зокрема виконання зобов'язання раніше встановленого строку (терміну), відмови від власних майнових вимог, сплати коштів кредитору або прийняття майна в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна тощо.

Системний аналіз положень Закону про банкрутство дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону про банкрутство мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону).

Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону про банкрутство, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

З огляду на сферу регулювання Закону про банкрутство загалом і за змістом зазначеної норми статті 20, вона є спеціальною по відношенню до загальних, установлених ЦК України підстав для визнання правочинів недійсними, тобто ця норма передбачає додаткові, специфічні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом.

Згідно з частиною другою статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Відповідно до положень частини третьої статті 104 ЦК України порядок припинення юридичної особи в процесі відновлення її платоспроможності або банкрутства встановлюється законом.

Таким чином і з огляду на положення статей 4, 104, 110-112 ЦК України, Закон про банкрутство є частиною цивільного законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Закон, також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участю боржника.

Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України і загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України.

Отже, ЦК України імперативно не визнає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку, при цьому, визнання такого правочину недійсним відбувається судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.

Тобто, і право на звернення із відповідною заявою мають будь-які особи, які вважають свої права та охоронювані законом інтереси порушеними у зв'язку з укладенням оспорюваного правочину за участю боржника.

З урахуванням наведених норм законодавства, колегія суддів вважає помилковим посилання суду першої інстанції на положення статті 20 Закону про банкрутство як на єдину норму закону, що може бути підставою для визнання недійсними правочинів (договорів) і спростування майнових дій боржника у межах провадження справи про банкрутство, а отже і висновок про обмежене коло осіб, які мають право на звернення із відповідною заявою до господарського суду в межах справи про банкрутство.

Окремо слід зазначити, що місцевий господарський суд не звернув увагу, що заявником, в даному випадку, подано заяву про визнання недійсним правочину із посиланням на загальні норми цивільного законодавства, а не на спеціальну статтю 20 Закону про банкрутство, у зв'язку з чим висновок суду про відсутність права ОСОБА_3 на звернення до суду в межах справи про банкрутство не відповідає обставинам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у прийнятті до розгляду заяви про визнання недійсним договору, неправильно застосував норми чинного матеріального та процесуального законодавства, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи у зв'язку з чим, прийняте у справі судове рішення, підлягає скасуванню, а відповідна заява передачі для розгляду до суду першої інстанції в межах справи про банкрутство.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу уповноваженої особи від засновників (учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем" ОСОБА_3 задовольнити частково.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 у справі № 910/24368/14 скасувати.

3. Заяву ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про передання виключних майнових прав власності на технічні умови № 016 від 01.12.2014 направити до Господарського суду міста Києва для розгляду в межах справи № 910/24368/14 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полірем".

Головуючий суддя С.В. Сотніков

Судді М.Л. Доманська

В.О. Пантелієнко