ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа № 909/978/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної організації товариства сприяння обороні України, б/н та б/д (вх. № ЛАГС 01-05/927/17 від 28.02.2017р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від

25.01.2017р.

у справі № 909/978/16

за позовом: виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: Івано-Франківської обласної організації товариства сприяння обороні України, м. Івано-Франківськ

про стягнення 231 109,83 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 1/24 від 13.02.2017р.)

Представнику відповідача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 25.01.2017р. у справі №909/978/16 (суддя Максимів Т. В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Івано-Франківської обласної організації товариства сприяння обороні України на користь виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради 181 024,77 грн. заборгованості, 4 259,06 грн. 3% річних, 8 146,11 грн. інфляційних втрат та 37 488,19 грн. пені, а також 3 463,77 грн. судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 191,70 грн. 3% річних - відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу відповідачем належними доказами не спростована. Перевіривши правильність нарахування позивачем пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення пені в розмірі 37 488,19 грн., інфляційних втрат в розмірі 8 146,11 грн. та 3% річних в розмірі 4 259,06 грн., в частині позовних вимог про стягнення 191,70 грн. 3% річних відмовлено в звязку з безпідставністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Івано-Франківська обласна організація товариства сприяння обороні України подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані нею докази, а відтак, винесено необєктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що позивач на підставі ч. 5 ст. 30 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зобовязаний був зменшити розмір пайової участі на суму кошторисної вартості інженерних мереж та обєктів інженерної інфраструктури в розмірі 607 623,60 грн., будівництво яких передбачено технічними умовами та які мають споруджуватись поза межами земельної ділянки відповідача. Однак дане звернення щодо зменшення розміру пайової участі були залишенні виконавчим комітетом без задоволення. Відтак, скаржник вважає, що оскільки правопорушенню господарського зобовязання сприяли саме неправомірні дії (бездіяльність) позивача, тому суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 28.02.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її до розгляду на 21.03.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.04.2017р.

25.04.2017р. на адресу суду надійшло від Івано-Франківської обласної організації товариства сприяння обороні України клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення по суті апеляційною інстанцією господарської справи № 909/173/17 за позовом Івано-Франківської обласної організації товариства сприяння обороні України до Івано-Франківської міської ради про зменшення розміру пайової участі на суму 527 976,00 грн. (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-05/1942/17).

Суд апеляційної інстанції відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі з огляду на наступне.

Частиною 1 статты 79 ГПК України визначено, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини третя і четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Необхідною передумовою для застосування зупинення провадження у справі мають бути обставини, що перешкоджають її розглядові по суті заявлених позовних вимог.

Як вбачається зі змісту поданого клопотання, відповідач звернувся до господарського суду з позовом до Івано-Франківської міської ради про зменшення розміру пайової участі на суму 527 976,00 грн. За результатами розгляду вказаної справи № 909/173/17 господарським судом Івано-Франківської області 30.03.2017р. було прийняте рішення про задоволення позову в повному обсязі. Станом на 25.04.2017 р. вказане рішення не набрало законної сили. Отже, рішення господарського судку від 20.03.2017 р. прийняте вже після винесення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення від 25.01.2017 р. у справі № 909/978/16.

Відтак, відповідних обставин на час прийняття оскаржуваного рішення господарського суду Львівської області не існувало.

Апеляційний перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області з урахуванням обставин, встановлених у справі № 909/173/17, фактично призвів би до перегляду справи по суті на основі зовсім інших фактичних та правових підстав, що є недопустимим на стадії апеляційного провадження відповідно до вимог ГПК України.

Скаржник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Позивач участі уповноваженого представника в судове засідання 25.04.2017р. не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. В попередньому судовому засіданні представник позивача проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/1756/17 від 07.03.2017р.), рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

23.08.2007р. між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (виконком) та Івано-Франківською обласною організацією товариства сприяння обороні України (замовник) укладено договір №124 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, згідно із умовами якого замовник, що здійснює будівництво спортивно-готельного комплексу з вбудованими приміщеннями соціально-побутового призначення (І-ІІ черги) на вул. ОСОБА_5, поруч буд.144, в порядку та на умовах, визначених договором, бере участь у розвитку соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська (а.с. 10-11).

У відповідності до пунктів 3.1., 3.2. та п.3.3. договору в редакції додаткової угоди від 05.11.2015р., розрахунок попереднього розміру пайового внеску здійснюється відповідно до додатку 2 до договору. Замовник сплачує не менше 20 відсотків попереднього розміру пайового внеску з суми 905 123,84 грн. протягом 30-ти робочих днів з моменту реєстрації додаткової угоди (а.с. 12).

Всупереч умовам договору замовник прийняті на себе договірні зобовязання належним чином не виконав, у звязку із чим та з метою досудового врегулювання спору, 25.01.2016р. фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на адресу відповідача направлено претензію-вимогу №2-15/49 щодо погашення заборгованості в розмірі 181 024,77 грн. у десятиденний термін з моменту отримання вимоги (а.с. 13).

Проте, дана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення, що стало підставою звернення до суду.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч.6 ст. 25 Закону України «Про планування і забудову території» (в редакції чинної на момент виникнення спірних правовідносин) розмір коштів інвесторів, що залучаються на пайових засадах для упорядкування території комплексної забудови, визначається договорами між замовником та інвестором на підставі проектної документації.

Як зазначалося вище, 23.08.2007р. між сторонами був підписаний договір № 124 про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної інфраструктури міста.

Предметом даного договору є здійснення оплати забудовником величини пайової участі на розвиток соціальної інфраструктури м. Івано-Франківська шляхом перерахування грошових коштів до спеціального фонду міського бюджету у зв'язку з будівництвом спортивно-готельного комплексу з вбудованими приміщеннями соціально-побутового призначення на вул. Гетьмана Мазепи,144 (п. 1.1 договору).

За нормою ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції від 01.09.2015р.) замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури..

Відповідно до п.3.2 додаткової угоди від 05.11.2015р. про внесення змін до договору № 124 про пайову участь замовників будівництва у розвитку соціальної інфраструктури міста сторони погодили, що замовник сплачує не менше 20 відсотків попереднього розміру пайового внеску з суми 905 123,84 грн. протягом 30-ти робочих днів з моменту реєстрації додаткової угоди.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 ч.1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 2 ст. 614 ЦК України встановлено, що відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання перед позивачем щодо сплати пайового внеску не виконав, заборгованість відповідача перед позивачем становить 181 024,77 грн., розмір вказаної заборгованості відповідає фактичним обставинам справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем всупереч умовам договору та вимог діючого законодавства, свої зобов'язання щодо сплати 20% попереднього розміру пайового внеску не виконав, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 181 024,77 грн. основного боргу є обґрунтованими, відповідно правомірно задоволенні судом.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, як штрафні санкції, передбачено також і статтею 230 ГК України.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 5.1 договору №124 про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста від 23.08.2007р., визначено, що при простроченні платежів, визначених пунктами 3.3, 3.4 договору, замовник сплачує виконкому пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно поданого розрахунку, позивач заявив до стягнення пеню у розмірі 37 488,19 грн. за період з 18.12.2015р. по 18.06.2016р. (а.с. 14).

Враховуючи факт прострочення відповідачем оплати коштів, суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність нарахування позивачем пені з врахуванням ст. 232 ГК України, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про стягнення пені в розмірі 37 488,19 грн. в межах заявлених позовних вимог.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, а нарахування 3% річних по грошових розрахунках є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора.

Передбачене законом право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі зазначеної правової норми, позивачем нараховано відповідачу 4 450,76 грн. 3% річних за період з 18.12.2015р. по 29.09.2016р. та 8 146,11 грн. інфляційних втрат за січень-вересень 2016 року (а.с. 14).

Колегія суддів апеляційної інстанції перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, вважає, що оскільки відповідач порушив строк оплати пайового внеску, (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то місцевий господарський суд, правомірно задовольнив позовну вимогу про стягнення з відповідача 6 073,72 грн. витрат від інфляції в межах заявлених позовних вимог та 4 259,06 грн. 3% річних. В решті суми нарахованих 3% річних в розмірі 191,70 грн. підставно відмовлено.

Щодо посилання скаржника на те, що позивач на підставі ч. 5 ст. 30 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зобовязаний зменшити розмір пайової участі на суму кошторисної вартості інженерних мереж та обєктів інженерної інфраструктури в розмірі 607 623,60 грн., то колегія суддів зазначає, що в матеріалах даної справи відсутні докази звернення відповідача до позивача щодо узгодження розміру пайового внеску, в свою чергу позивачем не приймалося рішення по звільненню відповідача від сплати різниці між здійсненими витратами та розміром пайової участі замовника, тому останній повинен виконати взяті на себе зобов'язання відповідно до укладеного договору. Як зазначив сам позивач, Івано-Франківська обласна організація товариства сприяння обороні України питання зменшення розміру пайової участі вирішує в судовому порядку.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 25.01.2017р. у справі № 909/978/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу повернути до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.Л. Мирутенко

ОСОБА_1