ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2017 р.Справа № 922/440/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Усатого В.О.

при секретарі судового засідання Мазуренко А.О.

розглянувши справу

за позовом Приватне АТ "Газенергокомплект", м. Харків
до ДП "Завод ім.В.О. ОСОБА_1", м. Харків
про стягнення коштів
за участю :

представника позивача - ОСОБА_2, дов. від 09.12.2016 р.,

представника відповідача - ОСОБА_3, дов. від 28.12.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Приватне АТ "Газенергокомплект" звернулося до суду з позовом про стягнення з ДП "Завод ім.В.О. ОСОБА_1" на його користь суму в загальному розмірі 59364,68 грн. у тому числі: 30811,39 грн. сума основного боргу; 2676,79 грн. З % річних та 25876,50 грн. інфляційні збитки, а також покласти сплату судового збору на відповідача.

До початку розгляду справи по суті у зв"язку з присутністю осіб, які не є учасниками справи, представник позивача заявив усне клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні у зв"язку з фінансовою таємницею .

Представник відповідача підтримала заявлене представником позивача усне клопотання про розгляд справи у закритому судовому засіданні.

Розглянувши усне клопотання представника позивача, суд відхилив його, про що винесено мотивовану ухвалу.

Відповідно до ч.3 ст.4-4 ГПК України, судовий процес фіксується технічними засобами та відображається у протоколі судового засідання у порядку, встановленому цим Кодексом.

Відповідно до ч.7 ст.81-1 ГПК України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З метою гарантування конституційного права кожного на судовий захист, в забезпечення законності та інших основних засад судочинства, суд вважає здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судовому засіданні 03.03.2017 р. представник позивача в обгрунтування позову зазначила, що сума заборгованості виникла з підстав часткового невиконання відповідачем умов договору поставки від 08.05.2014 р., а саме непоставкою всього замовлення, що в подальшому стало підставою для відмови від поставки недопоставленої частини продукції та вимогою про повернення попередньої оплати.

Представник відповідача заперечувала проти позову, оскільки позивач не сплатив 100% передплати.

Також, відповідач заперечував проти нарахування 3% річних та інфляційних на суму боргу.

Представник позивача заперечувала щодо невиконання позивачем вимог щодо 100% передплати, оскільки відповідно до п.6.2 Договору платіж здійснюється покупцем у формі прямого банківського перерахунку на рахунок Постачальника на протязі 10 календарних днів з моменту виставлення рахунку на партію продукції, тому позивачем був оплачений пред"явлений відповідачем рахунок на суму 65460,85 грн., більше рахунків відповідач не виставляв.

Заслухавши представників сторін, враховуючи бажання сторін укласти мирову угоду, а також необхідність отримання додаткових документів, суд відклав розгляд справи на 14.03.2017 р.

До початку розгляду справи по суті представники сторін надали клопотання про незастосування звукозаписувальних засобів.

Представник позивача надав заяву про зменшення позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 30811,39 грн. основного боргу та 16871,07 грн. % за користування чужими коштами, яка прийнята судом відповідно до ст.22 ГПК України.

В судовому засіданні представник позивача повідомив, що на цей час вирішується питання щодо мирного врегулювання спору.

Представники сторін надали заяву про продовження строку розгляду справи, яка задоволена судом та строк розгляду справи продовжено на 15 днів до 18.04.2017р.

Враховуючи необхідність ознайомлення відповідача із заявою про зменшення позовних вимог та надання відзиву з цього приводу, суд відклав розгляд справи на 12.04.2017 р.

Від відповідача надійшов відзив на заяву про зменшення позовних вимог, в якому він заперечує проти нарахованих процентів за користування коштами, оскільки не можна застосувати аналогію між договором поставки та договором позики.

В судовому засіданні 12.04.2017 р. оголошено перерву до 13.04.2017 р.

В судовому засіданні 13.04.2017 р. представники сторін наполягали кожний на своєї позиції.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та додані документи, суд встановив наступне.

АТ «ГАЗЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» (далі - Позивач) в січні 2014 року було розміщено замовлення на ДП «ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_1» (далі - Відповідач) на поставку корпуса Д 100.08.002-2) в кількості 2 шт., колектора лівого (Д100.18.104сб1) в кількості 2 шт.„ колектора правого (Д100.18.103сб 1 ) в кількості 2 шт. на загальну суму 65 460,85 грн.

На підставі замовлення згідно рахунку-фактури № 179Д від 24.01.2014 р., платіжним дорученням № 146 від 24.01.2014 року було перераховано передоплату в сумі 27 249,54 грн.

08.05.2014 року між AT «ГАЗЕНЕРГОКОМПЛЕКТ» (далі - Позивач) та ДП «ЗАВОД ІМЕНІ ОСОБА_1» (далі - Відповідач) було укладено Договір поставки № 6/24Д-2014 ( далі - Договір), відповідно умов якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник (відповідач) зобов"язався виготовити та поставити , а покупець (позивач) прийняти та оплатити продукцію, кількість та асортимент які вказані в Специфікації №1 до даного Договору, яка є невід"ємною його частиною.

Відповідно до п.5.1 Договору, сума Договору складає 98955,70 грн.

Відповідно до п.6.1. Договору, форма оплати - 100% передплата.

Відповідно до п.6.2 Договору, розрахунок здійснюється покупцем (позивачем) у формі банківського переказу на рахунок постачальника (відповідача) на протязі 10 календарних днів з моменту виставлення рахунку на партію продукції.

Як свідчать надані до позову документи, відповідач виставив позивачу рахунок фактуру № 25Д від 08.05.2014 р. на суму 65460,85 грн.

Позивач па підставі рахунку-фактури № 25Д від 08.05.2014 р., та згідно платіжного доручення № 801 19.05.2014 року було сплачено передоплату в сумі 27249,54 грн., згідно платіжного доручення № 809 від 30.05.2014 р. було сплачено передоплату в сумі 38211,31 грн.

Згідно платіжного доручення №2010 від 30.05.2016р. відповідачем повернуто на розрахунковий рахунок Позивача сплачені кошти по платіжному дорученню № 146 від 24.01.2014р. у розмірі 27 249,54 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Таким чином, позивач сплатив 100 % передоплати по виставленому рахунку-фактурі в рамках Договору в сумі 65460,85 грн.

Відповідно до п.4.2 Договору, строк поставки - 60 календарних днів після отримання передплати.

01.07.2014р. згідно товарно-транспортної накладної №305 від 04.06.2014р.. відповідач відвантажив продукцію: «Корпус Д 100.08.002-2» в кількості 2шт., на загальну суму 3838,07 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Згідно товарно-транспортної накладної №774 від 22.12.2014 р. відповідач відвантажив продукцію: «Колектор лівий» в кількості 1 шт., та «Колектор правий» в кількості 1 шт.. на загальну суму З0811,39 грн., в тому числі ПДВ 20%.

Таким чином, відповідач частково виконав умови Договору, а саме відвантажив продукцію на загальну суму 34649,46 грн., що не заперечується відповідачем .

09.09.2015 р. позивачем направлено відповідачу претензії (вих. № ГЄК-2135 від 09.09.2015 р.), в якій вимагалося від відповідача допоставити оплачений товар згідно рахунку фактури, яка була отримана відповідачем, про що свідчить відмітка про вручення поштового відправлення від 14.09.2015 р.

Однак, відповіді позивачем не отримано.

14.01.2016 р. позивач направити до відповідача другу претензію, в якій повідомив, що продукція по Договору підлягала подальшій реалізації та у зв'язку з досить тривалим періодом затримання поставки, кінцевий отримувач відмовився від замовлення, і як слідство у позивача відпала потреба в отриманні колектора лівого (Д100.18.104сб 1) в кількості 1 шт., колектора правого (Д100.18.1 ОЗсб 1) в кількості 1 шт., тому він просив повернути грошові кошти, до 31.01.2016 р. , які були перераховані в якості передплати

Відповіді позивач не отримав, грошові кошти відповідачем не повернуті.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обовязку в натурі (присудження до виконання обовязку в натурі).

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. ст. 662, 664 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар" Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

В силу положень ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу положень статті 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини 2 статті 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Отже, відповідач є таким, що прострочив виконання зобовязання по поставці товару в строк, встановлений Договором.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження поставки позивачу товару в строк та у повному обсязі, а також не надав суду доказів на підтвердження повернення позивачу зазначеної суми, сплаченої позивачем як передплата за поставлений товар, сума основної заборгованості в розмірі 30811,39 грн., є обґрунтованою та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Суд вважає помилковим ствердження відповідача щодо нездійснення позивачем 100% передплати в сумі договору в розмірі 98955,70 грн., оскільки пунктом 6.2 Договору визначено, що розрахунок здійснюється покупцем (позивачем) у формі банківського переказу на рахунок постачальника (відповідача) на протязі 10 календарних днів з моменту виставлення рахунку на партію продукції, та рахунок фактура був виставлений позивачем тільки на суму 65460,85 грн., яка і була 100% оплачена позивачем, інших рахунків-фактур відповідач по цьому Договору не виставляв.

Щодо вимоги про стягнення процентів за користування коштами, то суд зазначає наступне.

Частиною другою статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплачених товарів або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Відповідно до частини 3 статті 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ч.2 ст. 536 Цивільного кодексу України).

Суд зазначає, що умовами Договору, укладеного між сторонами, розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено, проте, звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач здійснив нарахування цих процентів із застосуванням аналогії закону (частина 1 статті 8 ЦК України) на підставі приписів частини 1 статті 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин.

Договір поставки і договір позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору поставки положень про договір позики (зокрема статті 1048 ЦК України) є безпідставним.

Аналогічна правова позиція викладено Верховним Судом України в постановах суду від 20.08.2013 р. по справі №3-22гс13, від 02.07.2013 р. по справі № 3-11гс13.

Враховуючи наведене, суд відмовляє позивачу в задоволенні позову в частині стягнення процентів за користування коштами.

Керуючись ст.ст.84,85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод ім.В.О. ОСОБА_1" (код 14315629, адреса: 61001, м.Харків, вул.Плеханівська, 126, р/р 4001 в ПАТ "Альфа-Банк" м.Київ МФО 300346) на користь Приватного акціонерного товариства "Газенергокомплект" (код 30589092, адреса: 61082, АДРЕСА_1, р/р 0581 в ПАТ "Банк "Грант" відділ.№22 , м.Харків, МФО 351607) 30811,39 грн. основного боргу, 1033,89 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14.04.2017 р.

Суддя ОСОБА_4