РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017Справа № 921/111/17-г
За позовом Приватного підприємства "ТДТ-Автопром"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум"

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольга Олексіївна

про визнання недійсним свідоцтва про право власності, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Бушуєв М.О. (представник за довіреністю від 15.09.2016р.);

від третьої особи-1: не з'явились;

від третьої особи-2: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "ТДТ-Автопром" (надалі також - позивач) звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовом про визнання недійсним свідоцтва від 25.12.2014р., що зареєстровано в реєстрі за № 1555 Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольгою Олексіївною (надалі також - третя особа-2) про право власності Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" (надалі також - відповідач) на нежитлове приміщення, загальною площею 86,5 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Лесі Українки, 39.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в процесі примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2011р. у справі №3/34/5022-429/2011 Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (надалі також - третя особа-1) було допущено грубі порушення вимог чинного законодавства України щодо порядку звернення стягнення на вказане майно, у зв'язку з чим, на думку позивача, видане третьою особою-2 свідоцтво від 25.12.2014р., що зареєстровано в реєстрі за № 1555 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на їх недоведеність та необґрунтованість, невизначеність чинним законодавством підстав недійсності свідоцтв про право власності. Крім того, відповідач вказав на невірний спосіб захисту свого порушеного права, обраний позивачем, з огляду на те, що дії державного виконавця при здійсненні ним виконавчих дій мають самостійний спосіб оскарження (ст. 121-2 ГПК України) і не можуть бути предметом розгляду в позовному провадженні.

Треті особи своїх представників у судові засідання не направили, письмових пояснень з приводу предмету та підстав заявленого позову не надали, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 07.02.2017р. у справі №921/111/17-г позовні матеріали передано на розгляд до Господарського суду міста Києва за встановленою підсудністю.

14.02.2017р. матеріали справи №921/111/17-г надійшли до Господарського суду міста Києва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 14.02.2017р. справу №921/111/17-г передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 21.03.2017р. Крім того, залучено до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та Приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольгу Олексіївну.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р. у зв'язку з неявкою в судове засідання представників позивача та третіх осіб, розгляд справи відкладено до 11.04.2017р.

В судове засідання 11.04.2017р. представники позивача та третіх осіб повторно не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

В судовому засіданні 11.04.2017р. судом було розглянуто наявну в матеріалах справи заяву про вжиття заходів до забезпечення позову та відмовлено в її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 ГПК України господарський за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Як зазначає позивач у своїй заяві, нерухоме майно, яке є предметом спору може бути відчужене відповідачем або передано третім особам, що в свою чергу унеможливить фактичне виконання рішення суду у даній справі у випадку задоволення позовних вимог.

Як передбачено в п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, згідно з п. 3 вказаної постанови, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Так, позов, згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Дослідивши збалансованість інтересів сторін, суд виходить з того, що припущення позивача про неможливість виконання прийнятого в подальшому судового рішення, в разі його задоволення, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами.

З урахуванням викладеного, заява позивача про вжиття заходів до забезпечення позову є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третіх осіб, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 11 квітня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Банк Форум" в особі Тернопільської дирекції ПАТ "Банк Форум" звернулося до Господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до Приватного підприємства "Продторг-Тернопіль", Приватного підприємства "ТДТ - Автопром" та Закритого акціонерного товариства "Агрокомбінат" про стягнення заборгованості у розмірі 3 908 611 грн. 53 коп. за кредитним договором №10/08/26KLI від 26.03.2008 року шляхом звернення стягнення на:

- майно за договором іпотеки від 26.03.2008 року, а саме: приміщення, загальною площею 176,60 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул.. Кардинала Сліпого, 1 та належить на праві власності Закритому акціонерному товариству "Агрокомбінат", заставною вартістю 2 744 800,00 грн.;

- майно за договором іпотеки від 27.03.2008 року, а саме: приміщення, загальною площею 86,5 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Тернопіль, вул. Лесі Українки, 39 та належить на праві власності Приватному підприємству "ТДТ-Автопром", заставною вартістю 588 200,00 грн.;

- товари в обороті за договором застави товарів в обороті №03/2610 від 26.03.2008 року, що належать Приватному підприємству "Продторг-Тернопіль", знаходяться за адресою: м. Тернопіль, вул.. Поліська, 14, заставною вартістю 949 083,00 грн. шляхом реалізації нерухомого та рухомого майна на прилюдних торгах.

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2011р. у справі №3/34/5022-429/2011, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 31.01.2012р. та постановою Вищого господарського суду України від 08.05.2012р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" задоволено повністю.

02.07.2012р. на виконання вказаного судового рішення Господарським судом Тернопільської області було видано відповідні накази.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 07 лютого 2013 року задоволено клопотання ПАТ "Банк Форум" в особі Тернопільської дирекції ПАТ "Банк Форум" щодо видачі окремих наказів по кожному із відповідачів у справі №3/34/5022-429/2011, на виконання якої видано відповідні накази від 07.02.2013р.

ПАТ "Банк Форум" звернулося до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з заявою вих. №273/3500 від 15.05.2013р. з заявою про відкриття виконавчого провадження за наказом Господарського суду Тернопільської області від 07.02.2013р. у справі №3/34/5022-429/2011 відносно Приватного підприємства "ТДТ-Автопром".

18.05.2013р. Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП № 37986492).

В процесі примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2011р. у справі №3/34/5022-429/2011 орган виконання судових рішень звернувся до ПАТ "Банк Форум" з листом № 247/03-3-32/3 від 27.01.2014р., в якому повідомив останньому про те, що повторна реалізація описаного майна боржника (позивача у даній справі) не відбулася у зв'язку із відсутністю покупців та запропонував вирішити питання щодо залишення за собою нереалізованого майна.

Листом № 216/3500 від 03.02.2014р. ПАТ "Банк Форум" повідомив Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про намір залишити за собою нереалізоване на прилюдних торгах майно - нежитлове приміщення, загальною площею 86,5 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Лесі Українки, 39 та у відповідності до вимог закону України «Про виконавче провадження» просив орган виконання судових рішень винести постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу та скласти акт про передачу майна стягувачу.

18.02.2014р. Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області було винесено постанову про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (ВП № 37986492), а також складено Акт про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.02.2014р., відповідно до яких нежитлове приміщення, загальною площею 86,5 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Лесі Українки, 39 та належить ПП "ТДТ-Автопром" передано ПАТ "Банк Форум".

25.12.2014р. Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольгою Олексіївною відповідно до ст. 61 закону України «Про виконавче провадження» на підставі Акту Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.02.2014р. видано Свідоцтво, відповідно до якого посвідчено, що ПАТ "Банк Форум" належить на праві власності майно, що складається з нежитлового приміщення, загальною площею 86,5 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Лесі Українки, 39 та яке зареєстровано в реєстрі за № 1555.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що видане третьою особою-2 свідоцтво від 25.12.2014р., що зареєстровано в реєстрі за № 1555 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки органом виконання судових рішень (третя особа-1) в процесі примусового виконання рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2011р. у справі №3/34/5022-429/2011 було допущено грубі порушення вимог чинного законодавства України щодо порядку звернення стягнення на майно.

Відповідач заперечуючи проти позову вказав на невизначеність чинним законодавством підстав недійсності свідоцтв про право власності та на невірний спосіб захисту свого порушеного права, обраний позивачем, з огляду на те, що дії державного виконавця при здійсненні ним виконавчих дій мають самостійний спосіб оскарження (ст. 121-2 ГПК України) і не можуть бути предметом розгляду в позовному провадженні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого права.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду, позивач самостійно обирає спосіб захисту, передбачений ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Норми ст. 16 Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями ст. 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності права; визнання недійсними господарських угод; відновлення становища; припинення дій; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних і оперативно-господарських санкцій; установлення, зміни та припинення господарських правовідносин.

Нормами статті 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 129 Конституції України питання про недійсність (незаконність) свідоцтв, в тому числі нотаріуса, може бути вирішене судом із застосуванням способу захисту порушеного права, передбаченого п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, а саме визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Відповідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною 5 статті 11 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

У даному випадку, право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 86,5 кв.м. за адресою: м. Тернопіль, вул. Лесі Українки, 39 набуто відповідачем на підставі рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.11.2011р. у справі №3/34/5022-429/2011, яке набрало законної сили.

Згідно ч. 9 ст. 62 закону України «Про виконавче провадження» про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно.

У зв'язку з пред'явленням виконавчого документу за вказаним судовим рішенням до примусового виконання, Приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольгою Олексіївною відповідно до ст. 61 закону України «Про виконавче провадження» на підставі Акту Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.02.2014р. посвідчено право власності на вказане нерухоме майно, про що видано відповідне свідоцтво.

При цьому, суд відзначає, що чинним законодавством України не передбачено підстав для визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, які за своєю правовою природою є документами, що посвідчують речове право та на їх підставі право власності не виникає.

Разом з тим, відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У зв'язку з викладеним, оскільки підстави виникнення права власності відповідача на нерухоме майно, а саме судове рішення у справі №3/34/5022-429/2011, постанова про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу (ВП № 37986492) від 18.02.2014р. та Акт органу виконання судових рішень про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 18.02.2014р. є чинними та у передбаченому законом порядку не скасовані (не визнані недійсними), визнання недійсним свідоцтва від 25.12.2014р., що зареєстровано в реєстрі за № 1555, як документа, що посвідчує право власності є неможливим у зв'язку з правомірністю підстав виникнення такого права.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання свідоцтва від 25.12.2014р., що зареєстровано в реєстрі за № 1555 недійсним, вказує на те, що при реалізації належного йому майна, державним виконавцем, зокрема, не було визначено стартову ціну продажу арештованого майна, що є грубим порушенням ст. ст. 58, 62 закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 1212 ГПК України передбачено порядок та строк оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби при виконанні ними судових рішень господарських судів

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.2003р. стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

З урахуванням всього вище викладеного, суд приходить до висновку про те, що при зверненні до суду з вимогами до відповідача, позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права, а для його захисту позивач не позбавлений права оскаржити дії державного виконавця при здійсненні ним виконавчих дій з примусового виконання судового рішення у справі №3/34/5022-429/2011 в порядку, передбаченому ст. 1212 ГПК України.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.04.2017р.

Суддя С.М. Морозов