РІШЕННЯ

18.04.2017Справа №910/3678/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В., розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу № 910/3678/17

за позовом комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», м. Ізмаїл,

до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», м. Київ,

про стягнення 3 160,15 грн.,

за участю представників:

позивача - не з'явилися;

відповідача - Миколенко С.С. (довіреність від 31.03.2017 № 109).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» (далі - Банк) про стягнення: 1 928,19 грн. заборгованості за послуг з централізованого опалення; 80,60 грн. заборгованості за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення, а всього 2 008,79 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2017 порушено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 18.04.2017.

27.03.2017 позивач подав суду письмові пояснення та заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з Банка: 1 928,19 грн. заборгованості за послуги централізованого опалення; 80,60 грн. заборгованості за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення; 124,39 грн. 3 % річних; 1 026,97 грн. втрат від інфляції, а всього 3 160,15 грн.

Відповідно до пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно з пунктом 3.11 Постанови № 18 ГПК України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК України та зазначені в цій постанові.

Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Отже, подана позивачем заява по суті не є заявою про збільшення позовних вимог, але приймається судом до розгляду як така, що подана у відповідності до вимог статті 22 ГПК України.

04.04.2017 Підприємство подало суду письмові пояснення, в яких заперечило проти доводів, викладених у листі відповідача від 10.03.2017 № 5/002/04/03/0/19.

13.04.2017 Банк подав суду документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

14.04.2017 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.04.2017 надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечив повністю.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Ухвала Господарського суду міста Києва була надіслана сторонам на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті такої ухвали та рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 Постанови № 18 зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 18.04.2017 за наявними в ній матеріалами (стаття 75 ГПК України).

У судовому засіданні 18.04.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складався протокол судового засідання, який долучено до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.11.2013 зі справи № 500/3500/13-ц ОСОБА_2 як іпотекодавця та членів її сім'ї зобов'язано виселитися з предмета іпотеки (квартири АДРЕСА_1).

ОСОБА_2 добровільно виселилася з предмета іпотеки в 03.03.2014, що підтверджується актом державного виконавця.

25.03.2015 предмет іпотеки було реалізовано на прилюдних торгах і придбано новим власником ОСОБА_3, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Позивач вказує, що за період з березня 2014 року по березень 2015 року, в квартирі, яка виступає предметом іпотеки ніхто не проживав і не сплачував за послуги з централізованого опалення та послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення у зв'язку з чим виникла заборгованість (1 928,19 грн. заборгованість за послуги з централізованого опалення та 80,60 грн. заборгованості за послуги з технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення), яку, на думку Підприємства, має погасити Банк як іпотекодержатель вказаної квартири та у зв'язка з усуненням власника квартири ОСОБА_2.) від володіння та користування належною йому квартирою.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на відсутність підстав для покладення обов'язку з оплати вказаних сум на Банк.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого.

Між Банком та ОСОБА_2 існували правовідносини, які виникли на підставі кредитного договору від 24.12.2014 № 581/П-14 (далі - Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було укладено 24.12.2007 договір іпотеки, за умовами якого було надано вказану квартиру в іпотеку.

Іпотекодавець ОСОБА_2 свої зобов'язання перед Банком за Кредитним договором не виконала, у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість, яка не була погашена на вимогу Банку.

Банк скористався своїм правом передбаченим статтею 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон), а саме: у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач звернув стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу.

Так, заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21.07.2010 зі справи № 2-2983/10 з ОСОБА_2 на користь Банку за Кредитним договором стягнуто заборгованість в сумі 217 044,31 грн. та 8 500 грн. штрафу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка належала ОСОБА_2 на праві власності, в порядку продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження.

Відповідно до частин першої та другої статті 40 Закону звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей, а саме виселення є обов'язком вказаних осіб добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Частиною третьою статті 109 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За таких обставин, враховуючи рішення суду, яке є обов'язковим для виконання на всій території України та в порядку Закону і ЖК України ОСОБА_2 звільнила квартиру для її подальшої реалізації.

Разом з тим, зміни власника квартири не відбулося до березня 2015 року.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника (пункт 8 частини першої статті 346 ЦК України).

Відповідно до статті 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави (іпотеки) зобов'язана, якщо інше не встановлено договором: утримувати предмет застави належним чином.

Згідно із статтею 1 Закону іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Суд погоджується з доводами Банку про те, що відповідач ніколи не набував права власності на предмет іпотеки (спірну квартиру); у свою чергу, право власності на квартиру у ОСОБА_2 припинилось після звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його з прилюдних торгів та реєстрації права власності за новим власником, що придбав квартиру з торгів, тобто у березні 2015 pоку.

Слід зазначити, що в рамках виконавчого провадження предмет іпотеки (квартира) не передавався відповідачу на відповідальне зберігання, що підтверджується актом опису й арешту майна від 11.03.2011, складеним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Хотинським С.В.

Відповідно до вказаного акта предмет іпотеки було передано на відповідальне зберігання іпотекодавцю - ОСОБА_2

Виселення ОСОБА_2 з квартири у березні 2014 pоку та некористування нею не звільнило вказану особу від виконання обов'язку з оплати послуг, які були надані позивачем.

Позивач документально не підтвердив наявність підстав для покладення обов'язку з оплати послуг саме на відповідача, а тому у задоволенні позовних вимог про стягнення 2 008,79 грн. слід відмовити.

Крім суми основного боргу позивачем було нараховано до стягнення 124,39 грн. 3 % річних і 1 026,97 грн. втрат від інфляції.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки позивачем не доведено підстав для стягнення з відповідача суми основного боргу, то у задоволенні похідних від основної позовних вимог щодо стягнення втрат від інфляції та 3 % річних слід відмовити.

Інші доводи позивача, викладені ним у позові та поясненнях, суд вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства України, спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 25.04.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук