РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2017Справа №910/24235/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова

Компанія»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача -

Моторне (транспортне) страхове бюро України

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: 1. ОСОБА_1

2. ОСОБА_2

Про визнання договору недійсним

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Гурник А.І.

від відповідача: Стороженко С.А.

від третьої особи (на стороні позивача): не з'явився

від третьої особи 1 (на стороні відповідача): не з'явився

від третьої особи 2 (на стороні відповідача): ОСОБА_2

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Українська транспортна страхова компанія» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1» про визнання недійсним договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів поліс АС/6695501 та відсутність у позивача обов'язків по даному договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.01.2017р. порушено провадження у справі №910/24235/16, залучено третіх осіб та призначено справу до розгляду на 01.02.2017р.

Розпорядженням №05-23/513 від 13.02.2017р. було призначено повторний автоматичний розподіл справи, відповідно до якого її передано на розгляд судді Ващенко Т.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017р. прийнято справу № 910/24235/16 до свого провадження та призначено її до розгляду на 09.03.2017р. о 10-30, та на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2017р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 06.04.2017р. о 12-10.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2017р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 11.04.2017р. о 14-30.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.04.2017р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи було відкладено на 24.04.2017р. о 11-50.

Розглянувши заяву позивача про продовження строку вирішення спору у справі №910/24235/16, яка подана 11.04.2017р., суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Чи є той чи інший випадок винятковим, вирішує суд з урахуванням конкретних обставин даної справи, в тому числі її складності, кількості учасників судового процесу, значного обсягу доказів, які підлягають збиранню та оцінці.

Приписами п. 3.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що продовження строку розгляду справи здійснюється господарським судом у будь-який з наведених далі способів шляхом зазначення у відповідній ухвалі: а) кількості днів, на який продовжено строк, або б) певної дати, до якої продовжено строк (якою може бути й дата наступного судового засідання), або в) як кількості днів, так і певної дати, до якої продовжено строк.

Враховуючи вищезазначене заяву позивача, суд вважає за доцільне його задовольнити та продовжити строк вирішення спору у справі № 910/24235/16 на п'ятнадцять днів.

Ухвалою від 13.04.2017р. строк розгляду справи було продовжено на 15 днів.

Представник позивача у судовому засіданні 24.04.2017р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення.

Представник третьої особи 2 проти задоволення позовних вимог також заперечував.

Третя особа на стороні позивача та третя особа 1 у судове засідання не з'явились, представників не направили, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України не скористались, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду спору.

З приводу неявки вказаних учасників судового процесу у судове засідання господарський суд зауважує наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. Аналогічними правами наділено у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

У ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Наразі, суд зазначає, що розгляд справи здійснюється з 29.12.2016р., а отже подальше його відкладення може призвести до порушення приписів ст.69 Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, враховуючи наведене вище у сукупності, незважаючи на те, що представник Моторного (транспортного) страхового бюро України та ОСОБА_1 в процесі розгляду справи 24.04.2017р. не скористались всіма правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа підлягає розгляду за наявними у ній документами у судовому засіданні 24.04.2017р.

В судовому засіданні 24.04.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників присутніх учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 Цивільного кодексу України).

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (ч.2 ст.17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

24.04.2013р. між Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» (довіритель) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (повірений) було укладено договір-доручення №638/Ю, відповідно до умов якого повірений від імені та за рахунок довірителя, в тому числі, здійснювати на території України наступні дії: залучати фізичних осіб та юридичних осіб (потенційних страхувальників) до співробітництва з довірителем в галузі страхування (рекламування та пропозиція страхових послуг довірителя, консультаційна та роз'яснювальна робота серед потенційних клієнтів); бути уповноваженим представником довірителя на етапі переговорів з приводу укладання та безпосередньо укладати договори страхування в межах повноважень, визначених договором та/або окремого доручення/довіреності (видається у разі потреби).

Вказаний договір відповідно до п.7.1 набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє один рік.

Як свідчать матеріали справи, а саме представлена заявником накладна №13488 від 04.09.2013р. про видачу бланків, Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» було видано, а Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 прийнято бланки полісів серії АС з №6695420 по №6695519.

Керуючись повноваженнями, наданими договором №638/Ю від 24.04.2013р., Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 від імені Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» 25.09.2013р. було укладено договір страхування з Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1» та використано поліс серії АС №6695501.

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства (ст.982 Цивільного кодексу України).

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

За умовами полісу серії АС №6695501 останнім застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу ЗИЛ 133 Г9, номер кузова (шасі) НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_1, 1987 року випуску.

Пунктом 2 полісу серії АС №6695501 визначено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась за участю забезпеченого транспортного засобу, і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за полісом.

Ліміт відповідальності страховика на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров'ю становить 100 000 грн., за шкоду заподіяну майну - 50 000 грн. Розмір франшизи 1000 грн.

У пункті 10 полісу серії АС №6695501 вказано, що страховий платіж становить 964 грн., та сплачений страхувальником 23.09.2013р. Дата укладання договору 23.09.2013р.

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання полісу серії АС №6695501 та його окремих пунктів недійсним, враховуючи позицію Пленуму Вищого господарського суду України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору страхування, а спірний правочин було вчинено.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним (його окремих частин) повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги заявник посилався на те, що поліс серії АС №6695501 використано не було, оскільки останній є втраченим, у зв'язку з чим страховик звертався до Моторного (транспортного) страхового бюро України. До того ж, за твердженнями заявника, страхова премія за означеним полісом Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» не отримувалась. Вказані обставини, на думку заявника, вказують на наявність підстав для визнання полісу серії АС №6695501 недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За приписами ст.1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Статтею 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору.

Судом зазначалось, що поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ (ч.2 ст.17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що Дарницьким районним судом міста Києва розглядалась справа №753/19749/15-ц за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1», Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням від 16.03.2016р. Дарницького районного суду міста Києва позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1» матеріальну шкоду в розмірі 20 602, 43 грн., витрати за проведення експертного автотоварознавчого дослідження в розмірі 1 328 грн. 40 коп., витрати, понесені за складання кошторису пошкоджень в розмірі 1 043 грн. 28 коп. та судові витрати в розмірі 229 грн. 74 коп.; стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» 44 547, 31 грн. та судові витрати в розмірі 445 грн. 47 коп.

Ухвалою від 05.09.2016р. Апеляційного суду міста Києва рішення від 16.03.2016р. Дарницького районного суду міста Києва по справі №753/19749/15-ц залишено без змін.

Наразі, суд зазначає, що статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, рішення від 16.03.2016р. Дарницького районного суду міста Києва по справі №753/19749/15-ц, залишене без змін ухвалою від 05.09.2016р. Апеляційного суду міста Києва має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти, повторного доведення не потребують.

Як вбачається зі змісту означеного вище судового акту, 27.09.2013р. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ЗИЛ» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «BMW-320і», державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2, внаслідок якої був пошкоджений автомобіль останнього. Дорожньо-транспортна пригода сталась під час виконання водієм ОСОБА_1 своїх трудових обов'язків у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1», і якого постановою суду визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності.

ОСОБА_2 було замовлено автотоварознавче дослідження, за висновком якого вартість відновлювального ремонту автомобіля «BMW-320і», державний номер НОМЕР_3 становила 65 013, 95 грн. За власні кошти потерпілим проведено ремонт пошкоджень автомобіля, зокрема, 64 009,74 грн. були витрачені на відновлювальний ремонт на станції технічного обслуговування - Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТ Баварія» та 1 140 грн. були витрачені на придбання та заміну автомобільної шини. Також, ОСОБА_2 було витрачено 1 043,28 грн. за складання попереднього кошторису пошкоджень та 1 328,40 грн. за проведення автотоварознавчого дослідження. Після звернення до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», в якій була застрахована цивільна відповідальність власника транспортного засобу «ЗИЛ» державний номер НОМЕР_1, потерпілий отримав відповідь, в якій зазначено про відсутність правових підстав для надання страхового захисту у зв'язку з відсутністю полісу в базі даних МТСБУ та несплати відповідачем необхідного обов'язкового платежу.

Одночасно, з матеріалів справи вбачається, що за наслідками розгляду повідомлення потерпілого щодо події, Приватним акціонерним товариством «Українська транспортна страхова компанія» було складено страховий акт №1242-13 від 08.04.2014р., в якому страховиком визнано дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 27.09.2013р. за участю автомобіля «ЗИЛ» державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та автомобіля «BMW-320і», державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2, страховим випадком згідно полісу серії АС №6695501. У страховому акті страховиком прийнято рішення про виплату потерпілому страхового відшкодування в сумі 12 173,63 грн.

28.04.2014р. головою правління Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» видано наказ №536-2/В згідно зі страховим актом №1242-13, про здійснення виплати страхового відшкодування в сумі 11888,63 грн. на користь ОСОБА_2, одержувач Товариство з обмеженою відповідальністю «АВТ Баварія».

28.04.2014р. головою правління Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» також видано наказ №537-2/В про проведення виплати страхового відшкодування в сумі 285 грн. згідно полісу серії АС №6695501 на рахунок потерпілого в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк».

Листом №818-у від 25.04.2014р. позивачем було повідомлено потерпілого про прийняття рішення щодо виплати останньому страхового відшкодування.

Таким чином, наведені дії Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» свідчать про прийняття страховиком полісу серії АС №6695501, в якості належної підстави для виникнення прав та обов'язків у зв'язку з настанням страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу.

Посилання заявника у даному випадку на втрату бланку полісу серії АС №6695501 не вказують на невідповідність останнього вимогам чинного законодавства та не свідчать про наявність достатніх підстав для визнання такого правочину недійсним.

Наразі, суд зазначає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

На підтвердження оприлюднення повідомлення про втрату бланку полісу серії АС №6695501 заявником представлено до матеріалів справи витяг з газети «Експресс об'ява» №27 (5084) за 13-23.07.2015р., в якому вказано про втрату полісів серії АС з №6695490 по №6695518, тобто, поліс №6695501 входить до означеного переліку.

Однак, суд критичного ставиться до вказаного доказу, оскільки фактично про втрату бланку позивачем було заявлено у липні 2015р., тоді як рішення про виплату страхового відшкодування на підставі полісу серії АС №6695501 прийнято ще у квітні 2014р., тобто більш як через рік після вчинення дій, що фактично вказували на прийняття означеного договору в якості належної підстави для виникнення у страховика прав та обов'язків.

При цьому, стосовно відомостей, які містяться в єдиній централізованій базі даних Моторного (транспортного) страхового бюро України суд зазначає наступне.

За приписами ст.55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з метою організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників. Оператором єдиної централізованої бази даних є МТСБУ. Користування інформаційними ресурсами єдиної централізованої бази даних є вільним і загальнодоступним, за винятком інформації, яка відповідно до законодавства є інформацією обмеженого доступу. Користування інформацією обмеженого доступу здійснюється на безоплатній основі страховиками та МТСБУ, а також органами державної влади відповідно до їх компетенції, яка встановлена законом. Перелік інформації, що надається в обов'язковому порядку органами державної влади, страховиками, іншими особами для формування інформаційних ресурсів єдиної централізованої бази даних, порядок надання користувачам інформації, що в ній міститься, органи та організації, відповідальні за збір та обробку вказаних інформаційних ресурсів, а також порядок користування централізованою базою даних та інформацією, отриманою з централізованої бази даних, визначаються в положенні про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням МТСБУ.

Згідно п.3.4.2 Положення про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яке затверджено Розпорядженням №566 від 09.07.2010р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16.08.2010р. за №691/17986, відомості про втрачені та зіпсовані бланки полісів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та бланки спецзнака надають страховики - члени МТСБУ у строк не більше ніж 2 робочі дні з моменту втрати чи псування бланка.

Проте, наразі, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України докази надання позивачем МТСБУ відомостей про втрату полісу серії АС №6695501 у порядку та строки, визначені Положенням про єдину централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

При цьому, суд зауважує, що оголошення про визнання бланку полісу втраченим та наявність відповідного запису у Єдиній централізованій базі даних МТСБУ, ніяким чином не може вказувати на невідповідність полісу серії АС №6695501, за яким страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, вимогам чинного на момент його укладання законодавства, а отже, не є достатньою підставою для визнання останнього недійсним.

За таких обставин, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що твердження заявника про наявність підстав для визнання недійсним полісу серії АС №6695501, в тому числі, його пунктів 2, 10 та 12, недійсними є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, внаслідок чого позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» підлягають залишенню судом без задоволення.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності залишена судом без розгляду на те, що за приписами п.2.2 Постанови №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Отже, з огляду на висновки суду щодо наявності самостійних підстав для відмови в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецтрансбуд-1» про застосування строків позовної давності залишена без розгляду.

Клопотання відповідача, подане 07.03.2017р., про закриття провадження з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності, залишено судом без задоволення з огляду на невідповідність приписам Господарського процесуального кодексу України.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32,33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.04.2017 р.

Суддя Ващенко Т.М.