ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2017 р.Справа № 922/972/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Сінченко І.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с. Мізяки
до Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", с. Золочівське
про стягнення 62584,36 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, довіреність №25 від 21.02.2017;

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача - Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" заборгованості за договором в сумі 53290,00 грн., 1065,80 грн. - інфляційних втрат, 341,64 грн. - 3% річних та 7886,92 грн. - штрафних санкцій.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем умов договору про надання сільськогосподарських послуг № 1690-19/2016-ПР від 03.10.2016 щодо оплати виконаних робіт на загальну суму 53290,00 грн., у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 53290,00 грн. по оплаті вартості виконаних робіт, заявлено до стягнення 1065,80 грн. інфляційних втрат та 341,64 грн. 3% річних на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, а також 7886,92 грн. штрафних санкцій, передбачених ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, які складаються з суми пені в розмірі 4156,62 грн. та штрафу в розмірі 3730,30 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 березня 2017 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 05 квітня 2017 року о 10:00 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Відповідач 03 квітня 2017 року через канцелярію суду надав заяву (вх. №11055), в якій просить суд повернути позовну заяву і додані до неї документи Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1, а також розглянути дану заяву без участі представника відповідача.

В обґрунтування поданої заяви відповідач посилається на те, що стороною у справі є Державне підприємство "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", місцезнаходження якого, відповідно до даних, що містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань є: 04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд.8, проте позивачем до позовної заяви не було надано доказів направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами на зазначену адресу, а тому просить суд повернути позовну заяву і додані до неї документи Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1.

В судовому засіданні 05 квітня 2017 року відхилено вищезазначену заяву відповідача, як безпідставну та необґрунтовану.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05 квітня 2017 року розгляд справи відкладено на 19 квітня 2017 р. о 11:30 год.

Представник позивача 18 квітня 2017 р. надав заяву (вх. №12696) про долучення до матеріалів справи доказів направлення відповідачу на адресу: 04112, м. Київ, вул. Олени Теліги, буд.8 копії позовної заяви та доданих до неї документів, які судом долучено до матеріалів справи.

Представники позивача у судовому засіданні 19.04.2017 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд задовольнити позов, з підстав вказаних у позовній заяві.

Відповідач в призначене судове засідання не з`явився, витребуваних судом документів не надав, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи поштовим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за наявними у справі матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши пояснення представників позивача, суд встановив наступне.

03.10.2016 року між Державним підприємством "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії (надалі - Замовник) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (надалі - Виконавець) було укладено договір про надання сільськогосподарських послуг №1690-19/2016-ПР (надалі - Договір).

Відповідно до п.1.1. Договору предметом договору є послуги Виконавця про дискування стерні на Чугуївській СДС, які виконуються технікою Виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки.

Згідно з п.1.2. Договору Виконавець виконує роботи з використанням власних паливно-мастильних матеріалів на площі 30га.

Відповідно до п.2.1. Договору вартість послуг Виконавця складає 365 грн./га в два сліди з паливом та є незмінною.

Згідно з п.2.2. Договору загальна сума цього Договору складається, виходячи з обсягів фактично наданих послуг та їх вартості, визначеної в п. 2.1 цього Договору, але не може перевищувати 10950,00 грн.

Відповідно до п.3.1. Договору розрахунки між Сторонами за цим Договором здійснюються у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця. Розрахунки можуть також здійснюватися будь-яким іншим способом, який не суперечить чинному законодавству.

Згідно з п.3.2. Договору Замовник повинен провести розрахунки за надані послуги до 30.12.2016 року.

Відповідно до п.4.1.1. Договору Виконавець зобов'язаний провести своїми силами та засобами сільськогосподарські роботи в узгоджених Сторонами обсягах (п.1.1. даного Договору), у відповідності з агротехнічними вимогами в строк до 31.10.2016 включно, при сприятливих погодних умовах.

Згідно з п.4.1.3. Договору Виконавець зобов'язаний надання послуг оформити актами приймання-передачі наданих сільськогосподарських послуг з обов'язковим їх підписанням Сторонами.

Відповідно до п.4.1.4. Договору Виконавець зобов'язаний складати та передавати Замовнику акти приймання-передачі наданих сільськогосподарських послуг.

Згідно з п.4.2.1. Договору Замовник зобов'язаний проводити розрахунки за надані Виконавцем послуги в обсягах і на умовах, визначених даним Договором.

Термін дії Договору встановлюється з дати його підписання Сторонами і діє до 31.12.2016, а в частині виконання зобов'язань до повного їх виконання (п.7.5. Договору).

Позивач у позовній заяві зазначає, що ним були виконані роботи на загальну суму 53290,00 грн., що підтверджується актом виконаних робіт до договору про надання сільськогосподарських послуг №1690-19/2016-ПР від 03.10.2016 на суму 10950,00 грн. та актом виконаних робіт до договору про надання сільськогосподарських послуг №1690-19/2016-ПР від 03.10.2016 на суму 42340,00 грн. (а.с.12-13).

Втім, відповідач за надані послуги не розрахувався та заборгованості не погасив.

Таким чином, як вважає позивач заборгованість відповідача за надані послуги складає 53290,00 грн., що і стало підставою останнього для звернення до суду з позовом.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Факт виконання позивачем своїх зобов'язань за вказаним договором, підтверджується актом виконаних робіт до договору про надання сільськогосподарських послуг №1690-19/2016-ПР від 03.10.2016 на суму 10950,00 грн., який підписано сторонами 26.10.2016 без будь-яких зауважень.

Враховуючи викладене, та те, що на момент прийняття рішення по справі, у матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення відповідачем заборгованості в добровільному порядку, суд вважає заявлену вимогу позивача щодо стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 10950,00 гривень нормативно та документально обґрунтованою, та такою, що підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення решти суми основного боргу в розмірі 42340,00 грн., суд зазначає наступне.

Як вбачається з акту виконаних робіт до договору про надання сільськогосподарських послуг №1690-19/2016-ПР від 03.10.2016 на суму 42340,00 грн., який складено 31.10.2016, позивачем надані послуги по обмолу соняшника, що не передбачено умовами договору.

Крім того, як вищевстановлено згідно з п.2.2. Договору загальна сума цього Договору складається, виходячи з обсягів фактично наданих послуг та їх вартості, визначеної в п. 2.1 цього Договору, але не може перевищувати 10950,00 грн.

В судовому засіданні представники позивача пояснили, що додаткові угоди та будь - які зміни до договору про надання сільськогосподарських послуг № 1690-19/2016-ПР від 03.10.2016 сторонами не укладались.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині стягнення решти суми основного боргу в розмірі 42340,00 грн., як безпідставному та необґрунтованому.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 7886,92 грн. штрафних санкцій, передбачених ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України, які складаються з суми пені в розмірі 4156,62 грн., яка розрахована за період з 01.01.2017 по 20.03.2017 та штрафу в розмірі 3730,30 грн., суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом.

Ч.1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

За змістом ст. 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1 ст. 230, ч.4 ст. 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

Відповідно до ч.2 ст. 22 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання державного сектора економіки є суб'єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб'єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п'ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб'єктів.

В даному випадку, з матеріалів справи вбачається, що відповідач є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки.

Крім того, нормою ч.2 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено законну неустойку за порушення господарського зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, а тому кредитор має право на стягнення цієї законної неустойки у тому числі й за відсутності у договорі умови про неустойку.

Відповідно до ч.6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано. Нарахування санкцій триває протягом шести місяців. Проте законом або договором можуть бути передбачені інші умови нарахування.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування пені, на суму боргу у розмірі 10950,00 грн., судом встановлено, що розмір пені на суму боргу у розмірі 10950,00 грн. становить 865,05 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

В решті частини позовних вимог щодо стягнення пені в сумі 3291,57 грн. слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю їх нарахування.

Перевіривши правомірність та правильність нарахування 7% штрафу, нарахованого на суму боргу у розмірі 10950,00 грн., судом встановлено, що розмір штрафу становить 766,50 грн., а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

В решті частини позовних вимог щодо стягнення штрафу в сумі 2963,80 грн. слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю їх нарахування.

Розглядаючи позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суд виходить з наступного.

Згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок 3% річних, суд встановив, що розмір 3% річних підлягає частковому задоволенню в розмірі 71,10 грн.

В решті частині позовних вимог щодо стягнення 3% річних в сумі 270,54 грн. слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю їх нарахування.

Стосовно заявлених позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 1065,80 грн., суд зазначає наступне.

Судом перевірено розрахунок інфляційних втрат за період січень-лютий 2017 року за допомогою системи "Ліга Закон" та встановлено, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат підлягають частковому задоволенню в розмірі 231,15 грн.

В решті частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 834,65 грн. слід відмовити, у зв'язку з безпідставністю їх нарахування.

Щодо доводів відповідача викладених у заяві (вх. №11055 від 03.04.2017) стосовно того, що дана справа не підсудна господарському суду Харківської області, суд зазначає наступне.

Територіальна підсудність справи за участю відособленого підрозділу юридичної особи визначається відповідно до вимог статті 15 ГПК за місцезнаходженням відособленого підрозділу, якому надано право здійснювати повноваження сторони від імені юридичної особи.

Оскільки відособлений підрозділ юридичної особи діє у межах наданих йому повноважень, то подання позову за місцезнаходження цього підрозділу є правомірним лише тоді, коли спір випливає саме з його діяльності.

У разі відсутності у відособленого підрозділу відповідних повноважень та/або коли спір не пов'язаний з діяльністю цього підрозділу, позовні матеріали або справа надсилаються за підсудністю до господарського суду за місцезнаходження юридичної особи.

Відповідно до ч.4 ст.15 Господарського процесуального кодексу України якщо юридичну особу представляє уповноважений нею відособлений підрозділ, територіальна підсудність спору визначається з урахуванням частин першої - третьої цієї статті залежно від місцезнаходження відособленого підрозділу.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Харківська філія Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" є відокремленим підрозділом Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", та спір між сторонами виник з приводу діяльності Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", а тому даний спір підлягає вирішенню в господарському суді Харківської області.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 Господарського процесуального кодексу України та покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 329,38 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 11, 526, 611, 612, 623-629, 901, 903 Цивільного кодексу України; ч. 1 ст. 174, ст. 181, ст. 193 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 47-49, 54, 65, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково в сумі 12883,80 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" (04112, м.Київ, вул.Олени Теліги, буд.8, ) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) основну суму заборгованості в розмірі 10950,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 231,15 грн., 3% річних в розмірі 71,10 грн., пені в розмірі 865,05 грн., штрафу в розмірі 766,50 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 329,38 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Врешті частині позову в сумі 49700,56 грн. відмовити.

Повне рішення складено 24.04.2017 р.

Суддя І.О. Чистякова