РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017Справа №910/684/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Чисте Прикарпаття"

до 1) Фонду державного майна України

2) Приватного підприємства "Культурний та мистецький простір Прикарпаття"

про визнання незаконним та скасування розпорядження та визнання недійсним договору

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: Цермолонський І.М. за довірністю б/н від 25.03.2017

від відповідача-1: Іжаківський А.О. за довіреністю № 378 від 21.11.2016

від відповідача-2: Шайко С.В. за довіреністю б/н від 25.01.2017

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Чисте Прикарпаття" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (відповідач-1) та Приватного підприємства "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідач-2) про:

- визнання незаконним та скасування розпорядження Фонду державного майна України № 2208 від 08 грудня 2016 року "Про передачу в оренду державного майна";

- визнання недійсним договору оренди державного майна від 16 грудня 2016 року № 523, укладеного між Приватним підприємством "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" та Фондом державного майна України (далі - Договір).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до норм статей 7, 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" звернувся до Фонду державного майна України (далі - Фонд) щодо надання в оренду приміщень загальною площею 858,0 кв. м, які розташовані на 1, 3, 4 поверхах в будівлі за адресою: вул. Галицька, буд. 29, м. Івано-Франківськ, що перебувають на балансі Івано-Франківського філіалу Державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інституту "НДІПроекреконструкція".

Після отримання Фондом від Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - Міністерство) погодження на передачу в оренду вказаних приміщень Товариству з обмеженою діяльністю "Чисте Прикарпаття", було проведено оцінку потенційного об'єкта оренди та затверджено висновок такої оцінки, оплату за проведення оцінки здійснив позивач.

Проте, 08.12.2016 Фондом було винесено Розпорядження № 2208 "Про передачу в оренду державного майна" (далі - Розпорядження), згідно якого спірне приміщення було передано в оренду Приватному підприємству "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (далі - Підприємство), а 16.12.2016 між Фондом та Підприємством було укладено Договір оренди державного майна, що належить до державної власності № 523 (далі - Договір).

Позивач вважає, що Фондом (відповідач-1) неправомірно було винесено Розпорядження, а укладений між Фондом та Підприємством (відповідач-2) Договір є порушенням статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", оскільки Фондом неправомірно не було розміщено в офіційному друкованому виданні "Відомості приватизації " оголошення про намір передати майно в оренду та не оголошено конкурс у разі надходження двох і більше заяв, при цьому посилання Фонду на переважне право Підприємства на укладення договору оренди державного майна поза конкурсом позивач вважає безпідставним, оскільки саме позивач звертався із заявою до Фонду та отримав погодження на оренду, а статус Підприємства як такого, що працює в сфері культури та мистецтва та має пільгове право, - підлягає доведенню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 (суддя Комарова О.С.) порушено провадження у справі № 910/684/17 та призначено розгляд справи на 31.01.2017 об 11:30 год.

31.01.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-1 просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, при цьому зазначив, що посилання позивача на те що Міністерством було надано погодження на передачу в оренду спірного державного майна саме позивачу не відповідає дійсності; враховуючи згоду Міністерства як уповноваженого органу управління цим майном, звернення Підприємства до Фонду з проханням передачі в оренду спірного державного майна, Фонд відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" прийняв рішення щодо укладення договору оренди з Підприємством.

31.01.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач-2 просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, при цьому зазначив, що підприємство відповідача-2 повністю підпадає під ознаки підприємства в сфері культури та мистецтва та відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" має переважне право на отримання державного майна в оренду, також, станом на дату видачі Фондом оскаржуваного Розпорядження (08.12.2016) у Фонді не було зареєстровано заяв від інших організацій та установ, які мають право на укладення договору оренди державного нерухомого майна поза конкурсом, а відтак Фондом правомірно винесено Розпорядження та укладено Договір з відповідачем-2. Крім того, на думку відповідача-2, оскільки позивач не є стороною спірного Договору, то він не має права звертатися з вимогою про визнання такого правочину недійсним.

В судове засідання, призначене на 31.01.2017, представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 з'явилися.

Представник позивача в судовому засіданні 31.01.2017 подав заяву на виконання вимог ухвали суду від 16.01.2017, якою повідомив суд про відсутність аналогічного спору та просив долучити документи до матеріалів справи. Заява позивача разом з доданими до неї документами залучена судом до матеріалів справи та передана до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 31.01.2017 представник відповідача-1 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 31.01.2017, позовні вимоги підтримав та надав усні пояснення по суті спору.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 в судовому засіданні 31.01.2017 проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, викладених у відзивах, поданих 31.01.2017 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні, призначеному на 31.01.2017, представники сторін подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору. Клопотання судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.07.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 31.01.2017, та оголосив перерву в судовому засіданні до 07.03.2017 об 11:20 год.

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва від 06.03.2017 № 05-23/755 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/684/17 у зв'язку з лікарняним судді Комарової О.С.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2017 справу № 910/684/17 передано на розгляд судді Гумезі О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2017 справу № 910/684/17 прийнято до провадження судді Гумеги О.В., розгляд справи призначено на 10.04.2017 о 10:20 год.

07.04.2017 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання з додатками на виконання вимог ухвали суду від 09.03.2017.

07.04.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача-1 надійшов супровідний лист з додатками на виконання вимог ухвали суду від 09.03.2017.

В судове засідання, призначене на 10.04.2017, представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 з'явились.

В судовому засіданні 10.04.2017 представник позивача надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав повністю.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судовому засіданні 10.04.2017 надали усні заперечення щодо заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, поданих 31.01.2017 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 10.04.2017 на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК, суд оголосив перерву до 24.04.2017 о 11:50 год.

У зв'язку з неможливістю розгляду справи 24.04.2017, суд ухвалою від 12.04.2017 призначив розгляд справи на 26.04.2017 о 11:50 год.

В судове засідання, призначене на 26.04.2017, представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 з'явились.

Представник позивача в судовому засіданні 26.04.2017 подав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої уточнив позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України № 2208 від 08 грудня 2016 року "Про передачу в оренду державного майна". Заява позивача прийнята судом до розгляду та передана до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 26.04.2017 представник позивача надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав повністю з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, поданої в даному судовому засіданні.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судовому засіданні 26.04.2017 надали усні заперечення щодо заявлених позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, поданих 31.01.2017 через відділ діловодства суду.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 26.04.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Законі України "Про судоустрій і статус суддів" (ст. 7).

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, якими можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності, зокрема, органу державної влади.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Позивач звернувся з позовом до Господарського суду міста Києва про визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України № 2208 від 08 грудня 2016 року "Про передачу в оренду державного майна" (далі - Розпорядження) та про визнання недійсним договору оренди державного майна від 16 грудня 2016 року № 523 (далі - Договір), укладеного між Приватним підприємством "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідач-2) та Фондом державного майна України (відповідач-1).

Згідно п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013№ 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - постанова Пленуму ВГСУ від 29.05.2013№ 11), якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Враховуючи вищенаведені роз'яснення постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11, судом відхиляються як безпідставні доводи відповідача-2 про відсутність у позивача права на звернення до суду з вимогою про визнання недійсним правочину, оскільки позивач не є стороною такого правочину.

В силу ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України.

Як передбачено частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у форсі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, господарському суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 (далі - постанова Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9), судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 7 вищенаведеної постанови Пленуму ВСУ, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Згідно абз. 4 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 "№ 11 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (абз. 5 п.п. 2.10 п. 2 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11).

В обґрунтування наявності підстав для визнання незаконним та скасування наказу відповідача-1 та про визнання недійсним Договору, укладеного між відповідачем-1 та відповідачем-2, позивач посилається на порушення відповідачем-1 норм статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна". Отже, до предмету доказування у даній справі належить встановлення судом обставин дотримання вказаних норм законодавства при винесенні оскаржуваного наказу та укладенні спірного Договору.

Закон України "Про оренду державного та комунального майна" регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності (ч. 1 ст. 1 наведеного Закону).

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" ініціатива щодо оренди майна може виходити від фізичних та юридичних осіб, які можуть бути орендарями відповідно до статті 6 цього Закону.

Так, орендарями згідно з цим Законом можуть бути господарські товариства, створені членами трудового колективу підприємства, його структурного підрозділу, інші юридичні особи та громадяни України, фізичні та юридичні особи іноземних держав, міжнародні організації та особи без громадянства (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", у разі надходження до орендодавця заяви про оренду цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), орендодавець, за умови відсутності заборони на передачу майна в оренду, у п'ятиденний строк після дати реєстрації заяви надсилає копії матеріалів органу, уповноваженому управляти відповідним майном.

Відповідно до частини 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, зокрема, що:

Орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника (абз. 1).

Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна (абз. 2).

Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди (абз. 3).

У разі надходження заяви про оренду майна, зокрема, від підприємства чи громадської організації у сфері культури і мистецтв (у тому числі національної творчої спілки або її члена під творчі майстерні), оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується і договір оренди укладається з таким заявником без-проведення конкурсу (абз. 4).

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю "Чисте Прикарпаття" (позивач) звернулось до Фонду державного майна України (відповідач-2, Фонд) листом від 15.09.2016 № 03-48/16 "Про надання згоди і погодження умов договору оренди нерухомого майна", відповідно до якого просило передати в оренду державне нерухоме майно, а саме: приміщення загальною площею 858,0 кв. м, які розташовані на 1, 3, 4 поверхах в будівлі за адресою: вул. Галицька, буд. 29, м. Івано-Франківськ, що перебувають на балансі Івано-Франківського філіалу Державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інституту "НДІПроекреконструкція".

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" Фонд листом від 22.09.2016 № 10-16-18033 звернувся до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, як уповноваженого органу управління вищезазначеним майном щодо порушеного питання.

Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, як уповноважений орган управління зазначеним майном, листом від 13.10.2016 № 7/21-12615 повідомило Фонд, що не заперечує щодо передачі в оренду вказаного державного нерухомого майна терміном на 5 (п'ять) років без зазначення конкретної особи (абзац другий наведеного листа). Наразі в першому абзаці наведеного листа Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України зазначено лише про те, що Мінрегіон в межах компетенції розглянуло лист Фонду від 22.09.2016 № 10-16-18033 щодо передачі в оренду ТОВ "Чисте Прикарпаття" зазначеного вище державного нерухомого майна.

Враховуючи наведене, посилання позивача (ТОВ "Чисте Прикарпаття") на те, що Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України було надано погодження на передачу майна в оренду саме ТОВ "Чисте Прикарпаття" не відповідає дійсності.

На підставі згоди уповноваженого органу управління державного нерухомого майна, відповідно до вимог чинного законодавства, Фондом було розпочато процедуру передачі зазначеного державного нерухомого майна в оренду.

Разом з тим, до Фонду із заявою на оренду державного нерухомого майна від 06.12.2016 № 06-12/16 звернулось Приватне підприємство "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідач-2, Підприємство) з проханням передачі в оренду вищезазначеного державного нерухомого майна.

Як зазначалось, відповідно до частини 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у разі надходження заяви про оренду майна від підприємства чи громадської організації у сфері культури і мистецтв оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується і договір оренди укладається з таким заявником без проведення конкурсу.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про культуру", до основних видів діяльності у сфері культури належать:

створення, виконання, тиражування, розповсюдження, демонстрування (публічний показ і публічне сповіщення) та популяризація творів літератури і мистецтва;

створення, збереження, охорона, використання та популяризація національного культурного надбання;

проведення наукових досліджень у сфері культури, літературна і художня критика, кінокритика;

організація відпочинку і дозвілля громадян.

Відповідно до частини другої наведеної статті Закону України "Про культуру" суб'єктами діяльності у сфері культури є:

держава в особі уповноважених органів виконавчої влади;

територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування;

професійні творчі працівники;

наукові працівники, зокрема, музейних, бібліотечних закладів, історико-культурних заповідників, архівних установ;

педагогічні працівники закладів освіти сфери культури;

митці, які працюють на засадах мистецького аматорства;

працівники культури;

заклади культури, а також підприємства, установи та організації всіх форм власності, статути (положення) яких передбачають провадження діяльності у сфері культури;

окремі громадяни, об'єднання громадян, які провадять діяльність у сфері культури.

Як вбачається зі Статуту Приватного підприємства "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (в редакції, затвердженій власником від 28.11.2016 №), предметом діяльності Підприємства є, зокрема, діяльність у сфері творчості, культури, мистецтва та розваг.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, чинних станом на час звернення Підприємства до Фонду листом від 06.12.2016 № 06-12/16), визначені такі види діяльності Приватного підприємства "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідача-2) за класифікацією видів економічної діяльності (КВЕД):

90.01 Театральна та концертна діяльність, 90.02. Діяльність із підтримання театральних та концертних заходів, 90.03 Індивідуальна мистецька діяльність, 90.04 Функціонування театральних і концертних залів, 91.03 Діяльність із охорони та використання пам'яток історії, будівель та інших пам'яток культури, 93.29 Організування інших видів відпочинку та розваг, 58.19 Інші види видавничої діяльності.

Крім того судом враховано, що відповідно до заяви на оренду державного нерухомого майна від 06.12.2016 № 06-12/16, з якою до Фонду звернулось Приватне підприємство"Культурний та мистецький простір Прикарпаття", останнє просило передати спірне державне нерухоме майно в оренду з метою розміщення торгівельних об'єктів з продажу книг, газет та журналів, виданих українською мовою, для проведення виставок образотворчої та книжкової продукції, виробленої в Україні, для розміщення офісних приміщень для потреб Підприємства, а отже, для ведення господарської діяльності в сфері культури та мистецтва.

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що Підприємство (відповідач-2) повністю підпадає під ознаки підприємства в сфері культури та мистецтва, а отже, відповідно до ч. 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" має переважне право на отримання державного майна в оренду.

Заява на оренду державного нерухомого майна від 06.12.2016 № 06-12/16 від Підприємства (відповідача-2) надійшла до Фонду (відповідача-1) до розміщення оголошення про намір передати спірне державне нерухоме майно в оренду, а відтак, у разі надходження такої заяви, оголошення про намір передати майно в оренду не розміщується, а договір оренди укладається з таким заявником без проведення конкурсу, що передбачено частиною 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Таким чином, враховуючи згоду Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України як уповноваженого органу управління спірним державним нерухомим майном щодо передачі в оренду цього державного майна, Фондом відповідно до вимог законодавства, зокрема, частини 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", прийнято рішення щодо укладення договору оренди з Приватним підприємством "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідачем-2), про що видано наказ від 08.12.2016 № 2208 "Про передачу в оренду державного майна".

При цьому судом враховано, що на дату видачі Фондом наведеного наказу (08.12.2016) у Фонді не було зареєстровано заяв від інших організацій та установ, які мають переважне право на укладення договору оренди спірного державного нерухомого майна без проведення конкурсу, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Листом від 08.12.2016 № 10-16-23938 Фонд повідомив Товариство з обмеженою відповідальністю "Чисте Прикарпаття" (позивача) про прийняте Фондом рішення щодо укладення договору оренди з Приватним підприємством "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідачем-2), а також про те, що Фондом буде зобов'язано вказане підприємство компенсувати витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "Чисте Прикарпаття", пов'язані з проведенням незалежної оцінки об'єкта оренди.

Таким чином, Фонд (відповідач-1) з дотриманням вимог чинного законодавства України, а отже правомірно, видав наказ від 08.12.2016 № 2208 "Про передачу в оренду державного майна" та, в подальшому, уклав з Приватним підприємством "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" (відповідачем-2) договір оренди № 523 нерухомого майна, що належить до державної власності від 16.12.2016, а саме нежитлових приміщень загальною площею 858,0 кв. м, які розташовані на першому поверсі (155,2 кв. м), третьому поверсі (345,6 кв. м) та на четвертому поверсі (357,2 кв. м) адмінбудівлі за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, буд. 29, що обліковується на балансі Івано-Франківського філіалу Державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інституту "НДІПроекреконструкція" та належить до сфери управління Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

Відповідно до ч. 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.ст. 21, 203, 215 Цивільного кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України № 2208 від 08 грудня 2016 року "Про передачу в оренду державного майна" та про визнання недійсним договору оренди державного майна від 16 грудня 2016 року № 523, укладеного між Приватним підприємством "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" та Фондом державного майна України, не доведено порушення відповідачем-1 вимог законодавства, зокрема, частини 4 статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а рівно, наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, та обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Згідно із статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню як в частині вимог до відповідача-1, так і в частині вимог до відповідача-2.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на відмову в задоволенні позову судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 44, 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові до Фонду державного майна України відмовити повністю.

У позові до Приватного підприємства "Культурний та мистецький простір Прикарпаття" відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 27.04.2017

Суддя Гумега О.В.