ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа № 909/1021/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Державного вищого навчального закладу "Івано-Франківський національний медичний університет", за вих. №06-771 від 15.02.2017р. (вх. № ЛАГС 01-05/930/17 від 28.02.2017р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 31.01.2017р.

у справі № 909/1021/16

за позовом: Державного вищого навчального закладу "Івано-Франківський національний медичний університет", м. Івано-Франківськ

до відповідача: Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство охорони здоров'я України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційна служба Івано-Франківського міського

управління юстиції, Івано-Франківськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: приватне акціонерне товариство "Ядро", м. Івано- Франківськ

про визнання за державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном-Міністерство охорони здоров'я України, право господарського відання за державним вищим навчальним закладом "Івано-Франківський національний медичний університет", на складське приміщення загальною площею 450,1 кв.м. за адресою : м. Івано-Франківськ, вул. Юліана Целевича,34а,

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

від третіх осіб: не зявилися

Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації судового процесу від сторін не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 31.01.2017р. у справі №909/1021/16 (суддя Гриняк Б.П.) відмовлено у задоволені позовних вимог Державного вищого навчального закладу "Івано-Франківський національний медичний університет" до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Міністерство охорони здоров"я України; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ПАТ "Ядро"; про визнання за державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном-Міністерство охорони здоровя України, право господарського відання за державним вищим навчальним закладом "Івано-Франківський національний медичний університет", на складське приміщення загальною площею 450,1 кв.м. за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Юліана Целевича,34а.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що позивачем не доведено порушення або не визнання його права відповідачем, крім того, позивачем не надано доказів правомірного користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний об'єкт самочинного будівництва, дозволу на будівництво.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Державний вищий навчальний заклад "Івано-Франківський національний медичний університет" подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не враховано надані ним докази, а відтак, винесено необєктивне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким задоволити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що складські приміщення, що є предметом спору, були придбані позивачем за договором купівлі-продажу нерухомого майна з дотриманням вимог чинного законодавства, які діяли на той час. У 2003 році на замовлення позивача земельна ділянка за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Ю.Целевича,34а була сформована загальною площею 0,4778 га, якій визначено кадастровий номер :01:008:0024, вид її цільового призначення освіта. Відтак, скаржник вважає, що він правомірно звернувся до суду з позовом про визнання за ним права господарського відання на нерухоме майно.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 28.02.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_2, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 03.03.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено її розгляду на 21.03.2017р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 25.04.2017р.

Позивач участі уповноваженого представника в судове засідання 25.04.2017р. не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. На попередньому судовому засіданні представник доводи апеляційної скарги підтримав повністю.

Відповідач участі уповноваженого представника в судове засідання 25.04.2017р. не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. На попередньому судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/2042/17 від 20.03.2017р.), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Міністерство охорони здоров'я України явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечило, у письмових поясненнях (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/2214/17 від 28.03.2017р.) доводи апеляційної скарги підтримало, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити повністю.

Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції та ПАТ «Ядро» явку уповноважених представників в судові засідання не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

19.12.2001р. між ВАТ "Агропромтехніка" (продавець) та Івано-Франківською державною медичною академією (покупець) укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, згідно із умовами якого продавець продав, а покупець купив належні ВАТ "Агропромтехніка" складські приміщення, що розташовані по вул. Целевича №34 "А" в м. Івано-Франківську загальною площею 982,6 кв.м., а саме: склад запчастин №1 площею 586,0 кв.м., зазначений в плані літ. "А" та склад матеріалів №2 площею 396,6 кв.м., зазначений в плані літ "Б" (а.с. 14).

Як стверджує позивач, внаслідок стихійного лиха (повені) у 2008 року, склад запчастин № 1 площею 586,0 кв.м. зазнав значних руйнувань, в результаті чого був списаний з основних фондів (засобів), які обліковуються на балансі ДВНЗ "Івано-Франківський національний медичний університет", на підставі наказу МОЗ України № 465 від 05.08.2011р. (а.с. 33).

Складські приміщення №2 були перебудовані, внаслідок чого їхня загальна площа збільшилась до 450,1 кв.м., що підтверджується долученою до матеріалів справи копією технічного паспорта, виготовленого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухоме майно від 12.12.2008р. (а.с. 15-20).

Згідно даних бухгалтерського обліку зазначені приміщення перебувають на балансі навчального закладу з 2001 року (а.с. 32).

Позивач вказує на відсутність у нього документів, які б підтверджували дозвіл на проведення робіт з реконструкції складу №2. Однак зазначає, що відповідні роботи проведені без порушення встановлених будівельних норм і правил, що підтверджується експертним висновком за результатами візуального обстеження будівлі нежитлових приміщень на вул. Ю Целевича, 34 а №26.08.30а. 09.17.16 затвердженим директором ДП "Карпатський ЕТЦ" від 05.08.2016р. (а.с. 21-31). Протягом усього терміну проведення робіт, а також згодом, жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом.

Відповідно до наказу МОЗ України № 329 від 08.04.2016р. «Про закріплення окремого нерухомого майна державної форми власності» зобовязано закріпити на праві оперативного управління окреме нерухоме майно державної форми власності та земельні ділянки, що належать до сфери управління Міністерства охорони здоровя України, та підлягають державній реєстрації права власності держави в особі Міністерства охорони здоровя України та похідних речових прав на нерухоме майно, за закладами, установами та організаціями, на балансі яких обліковується таке майно, згідно з додатком 1 (а.с. 36-38).

Згідно з додатку 1 до вказаного наказу на балансі ДВНЗ "Івано-Франківський національний медичний університет" на праві оперативного управління обліковується «склад зерна» за адресою: вул. Целевича,34а, м. Івано-Франківськ (а.с. 39-41).

З врахуванням вищенаведеного, посилаючись на ч. 5 ст. 376, 377 Цивільного кодексу України, позивач просить суд визнати за державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном-Міністерство охорони здоров'я України, право господарського відання за державним вищим навчальним закладом "Івано-Франківський національний медичний університет", на складське приміщення загальною площею 450,1 кв.м. за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Юліана Целевича,34а.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2001р. набув право власності на нежитлові приміщення, що розташовані по вул. Целевича №34а в м. Івано-Франківську, зокрема на склад матеріалів №2 площею 396,6 кв.м., зазначений в плані літ "Б" (а.с. 14).

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого комунальним підприємством "Івано-Франківське бюро технічної інвентаризації" від 12.12.2008р., по вул. Целевича №34а в м. Івано-Франківську самовільно здійснено реконструкцію приміщення зазначеного в плані під літерою "Б", внаслідок чого їхня загальна площа збільшилась до 450,1 кв.м. (а.с. 15-20).

Згідно із експертним висновком за результатами візуального обстеження будівлі нежитлових приміщень на вул. Ю. Целевича,34а в м. Івано-Франківську Івано-Франківського медичного університету встановлено, що будівля знаходяться в задовільному технічному стані, всі основні несучі та огороджуючи конструкції відповідають вимогам надійності і безпечної експлуатації (а.с. 21-31).

За приписами ч. 3 ст. 375 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

В матеріалах справи відсутній акт про прийняття в експлуатацію даного обєкта, відсутня дозвільна документація на будівництво, а також документи про відведення земельної ділянки.

Порядок набуття права власності на самочинне будівництво передбачений ст. 376 ЦК України, яка є спеціальною нормою в регулюванні спірних правовідносин, оскільки унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли загальний порядок будівництва був порушений.

Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Тобто, у розумінні вказаної статті самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт від органів архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) раніше отримано право власності.

За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч.5 ст.126 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

З аналізу вищезазначених норм права вбачається, що для здійснення будівництва громадянин чи юридична особа зобов'язані набути у встановленому порядку право власності на землю чи право користування земельною ділянкою, отримати Державний акт на право власності на земельну ділянку або Державний акт на право постійного користування землею чи укласти відповідний договір оренди земельної ділянки, зареєструвати обраний правовий титул використання землі в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01.07.2004р., а також визначити межі земельної ділянки в натурі (на місцевості). Без виконання цих юридично значимих дій приступати до освоєння земельної ділянки забороняється.

Таким чином, при вирішенні питання про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно слід з'ясувати наявність у позивача права користування земельною ділянкою, на якій збудовано спірне майно.

Однак, позивачем не надано суду документа, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташоване спірне нежитлове приміщення.

При цьому, як вбачається з листа Департаменту комунальних ресурсів від 07.12.2016р. №11.1-07/62 на письмовий запит виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо правового статусу та власників земельної ділянки по вул. Ю.Целевича, 34 А, що у м. Івано-Франківську, працівниками Департаменту комунальних ресурсів Івано-Франківської міської ради здійснено комісійне обстеження зазначеної земельної ділянки. За наслідками обстеження встановлено, що земельну ділянку за вказаною адресою використовує ПрАТ Ядро для обслуговування виробничих будівель, що є у його власності. Земельна ділянка не сформована, кадастровий номер не присвоєно.

Крім того, ПрАТ Ядро 26.09.2016р. звернулось в ЦНАП із клопотанням про надання дозволу на складання документації із землеустрою на земельній ділянці на вул. Ю.Целевича, 34А площею 0,4019 га.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України "Про основи містобудування" спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання ч. 1 ст. 15 ЦК України.

У зв'язку з викладеним звернення до суду з позовом про визнання права власності (права господарського відання) на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого, чи його відсутність, дають підстави вважати про наявність спору.

Проте, доказів звернення позивача до відповідного органу з питанням визнання за ним права власності (права господарського відання) на самочинне будівництво й чи вирішувалося таке питання у визначеному законом порядку в матеріалах справи відсутні.

При відсутності таких доказів передчасним є звернення до суду, оскільки жодні права позивача у сфері приватно-правових відносин не порушені.

Відповідно до п.10 вищезазначеної постанови пленуму ВССУ, позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред'явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

В даному випадку слід зазначити, що Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради не наділений повноваженнями у сфері земельних відносин, не може розпоряджатись земельним фондом та здійснювати будь які дії з землями комунальної власності міста.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, на місцевому рівні повноваження у сфері земельних відносин, пов'язані з передачею земель у власність та користування фізичним та юридичним особам, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. На території міста Івано-Франківська таким органом є Івано-Франківська міська рада, а її виконавчий комітет при розгляді даної справи є неналежним відповідачем.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного субєктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) відповідачем; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Таким чином, з огляду на відсутність в матеріалах справи фактів звернення позивача до компетентного органу у встановленому законом порядку для оформлення права власності, а також доказів порушення, невизнання чи заперечення прав позивача належним органом відповідачем чи іншими особами або створення неможливості реалізації позивачем свого права власності, оскільки останні право власності на об'єкт нерухомого майна не оспорювали та не заявляли претензій до позивача, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б підтвердили факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 31.01.2017р. у справі № 909/1021/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу повернути до господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бонк Т.Б.

ОСОБА_1