КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа№ 911/3682/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідачів: 1) не з'явились;

2) не з'явились,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2016 року

у справі № 911/3682/16 (суддя Шевчук Н.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія"

про стягнення 857, 30 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія", в якому з урахуванням заяви №23-7/11 від 23.11.2016 про збільшення позовних вимог просить солідарно стягнути з ТОВ "Агропромислова компанія" та ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" 1080,98грн 3% річних і 9156,48грн інфляційних у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі №911/4371/14.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.12.2016 року у позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за приписом ч. 5 ст. 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникнути з рішення суду, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" по справі № 911/3682/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В. та призначено до розгляду на 28.02.2017 року.

У судове засідання 28.02.2017 року представники сторін не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017 року розгляд справи відкладено до 21.03.2017 року.

У судове засідання 21.03.2017 року представники відповідачів не з'явились, про поважні причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача у судовому засіданні 21.03.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Крім того, представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів задовольнила клопотання позивача про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 року відкладено розгляд справи до 04.04.2017 року.

Представники сторін у судове засідання 04.04.2017 року не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 28.03.2008 між ТОВ "Тридента-Агро" (продавець) та ТОВ "Агропромислова компанія" (покупець) було укладено договір №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу (далі по тексту - основний договір).

Рішенням Господарського суду Луганської області від 22.06.2009 у справі №19/103 стягнуто з ТОВ "Агропромислова компанія" на користь ТОВ "Тридента-Агро" 99 966,17 грн. основної заборгованості за договором від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу, 10 845,45 грн. пені, 1 351,35 грн. трьох процентів річних, 8 233,56 грн. інфляційних втрат, 14 994, 92 грн. штрафу за період з 04.11.2008 по 17.04.2009, а також витрати на оплату послуг адвоката в розмірі 6 000,00 грн., 1 353,91 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

Зазначеним рішенням встановлено факт наявності простроченої заборгованості ТОВ "Агропромислова компанія" перед ТОВ "Тридента-Агро" в сумі 99 966,17 грн., та, відповідно, обов'язок боржника у зв'язку із простроченням грошового зобов'язання сплатити кредитору борг з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, а також сплатити передбачені договором пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення та штраф.

Поряд з цим, судом встановлено, що в подальшому рішенням Господарського суду Луганської області від 18.11.2010 у справі №1/254 стягнуто з ТОВ "Агропромислова компанія" на користь ТОВ "Тридента-Агро" пеню в сумі 27 675,04 грн., 3% річних в сумі 3 683,39 грн., інфляційні нарахування у сумі 9 842,15 грн. за період з 18.04.2009 по 31.08.2010, державне мито в сумі 412,01 грн. витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 230,01 грн. та 1 949,32 грн. витрат на послуги адвоката.

23.12.2010 між ТОВ "Тридента-Агро" (первісний кредитор) та ФОП ОСОБА_4 (новий кредитор) укладено Угоду №191-ТА про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку статей. 512-519 ЦК України), згідно якої первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання ТОВ "Агропромислова компанія" (боржник) зобов'язання щодо сплати розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу, у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу.

Умовами угоди, новий кредитор наділяється всіма правами первісного кредитора, що випливають із умов договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу по відношенню до боржника щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку із подальшим неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу (пункт 2.3. Угоди).

02.07.2012 між ФОП ОСОБА_4 (первісний кредитор) та ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (новий кредитор) укладено Угоду №121/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку статей. 512-519 ЦК України), згідно якої первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги виконання ТОВ "Агропромислова компанія" (боржник) зобов'язання щодо сплати розміру пені, 3% річних та інфляційних втрат, набутих первісним кредитором на підставі договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу та згідно угоди від 23.12.2010 №191-ТА про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку статей. 512-519 ЦК України), у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу.

За умовами вказаної Угоди новий кредитор одержує право замість первісного кредитора вимагати від боржника сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат за період існування прострочення виконання боржником грошового зобов'язання з 01.09.2010 по 23.12.2010 згідно договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу (пункт 1.2. Угоди) сума яких становить, проте не обмежується 10353,94 грн., в тому числі 4676,14 грн. пені, 902,87 грн. процентів річних та 4774,93 грн. інфляційних втрат.

Крім того, за умовами угоди, новий кредитор наділяється всіма правами первісного кредитора, що випливають із умов договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу по відношенню до боржника щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку із подальшим неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору від 28.03.2008 №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу (пункт 2.3. Угоди).

Також, колегією суддів встановлено, що 07.04.2014 між ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (кредитор) та ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" (поручитель) укладено договір поруки №07-04-2014-85 (далі - договір поруки), згідно якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія" (боржник) щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру 3% річних у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору від 28.03.2008р. №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу та угоди від 02.07.2012р. №121/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України).

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.11.2014 у справі №911/4371/14 встановлено факт наявності права позивача - ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" станом на 03.10.2014 нараховувати та стягувати з боржника 34 584,36 грн. пені, 6 599,73 грн. 3% річних та 15 981,39 грн. інфляційних втрат, а всього 57 165,48 грн., які нараховані у зв'язку з простроченням виконання зобов'язання по оплаті вартості отриманого ТОВ "Агропромислова компанія" товару по договору купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу №01-15-08 від 28.03.2008 у сумі 97477,49грн.

Зазначені обставини в силу статті 35 Господарського процесуального кодексу України є встановленими та не підлягають повторному доказуванню у даній справі.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 1 080, 98 грн. 3% річних та 9 156, 48 грн. збитки від інфляції за період з дати винесення рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014 року у справі № 911/4371/14 до дати фактичного погашення заборгованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що інфляційні і проценти річних нараховуються на суму простроченого платежу по грошовому зобов'язанню, а не на суму стягнутих рішенням суду інфляційних нарахувань і процентів річних.

Проте проаналізувавши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на викладене нижче.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пп. 4.1 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, така ж правова позиція, що до складу грошового зобов'язання входять інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних висловлена у постанові ВСУ від 16 травня 2006 року у справі №10/557-26/155 та у постановах ВСУ від 08.11.2010 у справі №4/719 та від 15.11.2010 у справі №4/720.

Тобто, відповідальність за порушення грошового зобов'язання наступає незалежно від наявності вини.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання. А тому, якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України .

А тому, проценти, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України не є штрафними санкціями.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в своїх постановах від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11, від 17.10.2011 у справі №6-42цс11.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України

Частиною 5 ст.11 Цивільного кодексу України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Таку ж позицію наведено Верховним Судом України у Постанові від 05.12.2011 №16/164 (2010).

Грошове зобов'язання - це зобов'язання боржника заплатити кредиторові певну грошову суму відповідно до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу

Грошовим зобов'язанням, відповідно до ст. ст. 524,533-535,625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка відповідно має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 7 „Стягнення інфляційних нарахувань і відсотків річних після прийняття судового рішення" постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14, за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного 'здексу України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сум.

Відтак, якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), за відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

Згідно з п.7 „Стягнення інфляційних нарахувань і відсотків річних після прийняття судового рішення" згаданої вище постанови Пленуму ВГС України, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного грошового зобов'язання.

У вищезазначеній постанові Пленуму ВГС України розмежовується застосування ст. 625 ЦК України у випадках визначених у п. 5.2 постанови Пленуму ВГС України, на який посилається місцевий суд щодо грошових зобов'язань, які виникають до моменту прийняття рішення суду, та у випадках визначених в п. 5.4 та п.7 постанови Пленуму ВГС України щодо зобов'язання, які виникають з рішення суду, на що місцевий суд не звернув уваги.

В пункті 9 „Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України" Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 р. № 01-06/767/2013 „Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою стані 625 ЦК України.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись із даним позовом позивач вказує, що борг у сумі 6 599, 73 грн. був погашений 11.07.2016 року, а 15 981, 39 грн. - 07.10.2016 року, що підтверджується банківськими виписками наявними в матеріалах справи.

Так, з наданих банківських виписок вбачається, що 08.08.2016 року, а не 11.07.2016 року як зазначає позивач, з ТОВ «Агропромислова компанія» було стягнуто 6 599, 73 грн.

Водночас, беручи до уваги те, що позивач не просив суд виходити за межі позовних вимог, колегія суддів вважає обгрунтованим для нарахування 3% річних та збитків від інфляції період зазначений позивачем, а саме з 04.02.2015 року по 10.07.2016 року.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази сплати заборгованості у сумі 15 981, 39 грн.

Як зазначалося вище, як доказ сплати вказаної заборгованості позивач надав суду банківську виписку за 07.10.2016 року.

З даної банківської виписки вбачається, що 07.10.2016 року відбулися 4 (чотири) банківські операції, а саме: стягнення боргу з ДП «Агрофірма «Шахтар», стягнення боргу з Фермерського господарства «Плай», погашення у справі № 916/2440/16 та стягнення боргу з ТОВ «Агропромислова компанія» згідно ВП № 47142521/5.

Проте, позивачем були надані постанови про відкриття виконавчих проваджень в рамках примусового виконання рішення Господарського суду Київської області № 911/4371/14, згідно із яких вбачається, що відповідні виконавчі провадження були відкритті за № 46949658, № 50317760 та № 50318646.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що 4-та банківська операція, яка була проведена 07.10.2016 року була здійснена не в межах виконання рішення Господарського суду Київської області № 911/4371/14.

Отже, колегія суддів зазначає, що доказів, що підтверджують погашення боргу у сумі 15 981, 39 грн., позивачем надано не було.

Останній надав лише постанови про відкриття виконавчих проваджень щодо примусового виконання рішення Господарського суду Київської області № 911/4371/14, з яких неможливо встановити дату виконання рішення.

За таких обставин, оскільки колегія суддів не може встановити дату погашення відповідачем боргу у вищевказаній сумі, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та збитків від інфляції нараховані за період з 11.07.2016 року по 06.10.2016 року на суму заборгованості у розмірі 15 981, 39 грн.

Враховуючи вказане, 3% річних за період з 04.02.2015 року по 10.07.2016 року становить:

22 581, 12 грн. * 3 % * 331 (з 04.02.2015 року по 31.12.2015 року) / 365 = 614, 33 грн.

22 581, 12 грн. * 3 % * 192 (з 01.01.2016 року по 10.07.2016 року) / 366 = 355, 38 грн.

Отже, загальний розмір 3% річних становить 969, 71 грн.

Збитки від інфляції за вказаний період становлять:

22 581, 12 грн. * 145,9% - 22 581, 12 грн. = 10 364, 73 грн.

Беручи до уваги те, що позивач не звертався до суду із клопотанням про вихід за межі позовних вимог зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення збитків від інфляції підлягають задоволенню у сумі заявленій позивачем до стягнення, а саме 9 156, 48 грн.

Щодо позовних вимог до відповідача 1, то колегія суддів зазначає наступне.

Як було вказано вище, 07.04.2014 між ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс" (кредитор) та ТОВ "ПК Трейдсервісгруп" (поручитель) укладено договір поруки №07-04-2014-85 (далі - договір поруки), згідно якого поручитель поручається перед кредитором за виконання обов'язку товариством з обмеженою відповідальністю "Агропромислова компанія" (боржник) щодо виконання грошового зобов'язання щодо сплати розміру 3% річних у зв'язку із неналежним, несвоєчасним та неповним виконанням боржником грошового зобов'язання згідно договору від 28.03.2008р. №01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу та угоди від 02.07.2012р. №121/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України).

Відповідно до п. 2.1 договору поруки передбачено, що під основним договором в цьому договорі розуміють угоду № 121/07-12 про заміну кредитора у зобов'язанні (відступлення права вимоги в порядку ст.ст. 512-519 ЦК України) від 02.07.2012 року, укладену на підставі договору № 01-15-08 купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 28.03.2008 року.

Згідно із п. 3.1 договору поруки, відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою 3% річних у розмірі 15 000, 00 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідальність відповідача 1 перед позивачем за неналежне виконання відповідачем 2 зобов'язань обмежується сплатою суми 3% річних у розмірі 15 000, 00 грн.

Колегією суддів встановлено, що згідно рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014 року у справі № 911/4371/14 за позовом ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» та ТОВ «Агропромислова компанія» з ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» на підставі договору поруки № 07-04-2014-85 було стягнуто 3% річних у сумі 6 599, 73 грн.

Водночас, як вбачається із банківської виписки 3 % у сумі 6 599, 73 грн. згідно рішення Господарського суду Київської області від 25.11.2014 року у справі № 911/4371/14 був сплачений основним боржником - ТОВ «Агропромислова компанія», а не поручителем.

Беручи до уваги зазначене, враховуючи те, що кредитором фактично не було реалізовано право щодо стягнення з поручителя 3% річних у сумі 6 599, 73 грн., колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право заявляти до відповідача 1 вимоги про стягнення суми 3% у межах відповідальності поручителя встановленої п. 3.1 договору поруки № 07-04-2014-85 від 07.04.2014 року, а саме 15 000 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 підлягають частковому задоволенню у сумі 969, 71 грн. 3% річних.

Крім того, позивач просить покласти на відповідачів витрати, пов'язані з оплатою послуг адвоката в розмірі 1 067, 00 грн.

На підтвердження своїх вимог в цій частині позивачем надано суду, зокрема, договір про надання адвокатських послуг № 18-1/05-15 від 18.05.2015 року, акт прийому-передачі документів від 18.05.2016 року, акт приймання-передачі виконаних робіт щодо надання адвокатських послуг від 03.11.2016 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 3888 від 29.10.2009 року та посвідчення адвоката від 29.10.2009 року, платіжне доручення № 791 від 19.05.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 5 ст. 49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуг перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним (Інформаційний лист Вищого господарського суду України № 01-8/155 від 13.02.2002р.).

Пунктом 12 роз'яснень президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 02-05/78 від 04.03.1998р. передбачено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім державного мита, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним; за таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

При вирішенні питань, пов'язаних з оплатою послуг адвоката, слід також враховувати викладене в абзаці третьому пункту 11 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/973 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права" № 01-8/973 від 14.12.2007р., за яким у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо.

Дослідивши матеріали справи та визначаючи роль адвоката ОСОБА_4 у всебічному, повному та об'єктивному розгляді справи № 911/3682/16, колегія суддів вважає заявлену суму витрат на послуги адвоката в розмірі 1 067, 00 грн. співрозмірною з ціною позову, обґрунтованою та правомірною.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 104 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2016 року підлягає частковому скасуванню.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" на рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2016 року задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 26.12.2016 року у справі № 911/3682/16 скасувати частково.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

4. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія» (92143, Луганська обл., Троїцький р-н, с. Малоолександрівка, вул. 1 Травня, ідентифікаційний код 31531059) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, ідентифікаційний код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (01187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, офіс 23, ідентифікаційний код 38039872) 969, 71 грн. 3% річних, 101, 04 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 130, 50 судового збору за подання позовної заяви.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія» (92143, Луганська обл., Троїцький р-н, с. Малоолександрівка, вул. 1 Травня, ідентифікаційний код 31531059) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (01187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, офіс 23, ідентифікаційний код 38039872) 9 156, 48 грн. збиткв від інфляції, 954, 22 грн. витрат на оплату послуг адвоката та 1 232, 34 судового збору за подання позовної заяви.

6. В іншій частині позовних вимог відмовити.

7. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія» (92143, Луганська обл., Троїцький р-н, с. Малоолександрівка, вул. 1 Травня, ідентифікаційний код 31531059) та Товариства з обмеженою відповідальністю "ПК Трейдсервісгруп" (08633, Київська обл., Васильківський р-н, с. Мархалівка, вул. Комсомольська, 22, ідентифікаційний код 38267861) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (01187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, офіс 23, ідентифікаційний код 38039872) 143, 55 судового збору за подання апеляційної скарги.

8. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромислова компанія» (92143, Луганська обл., Троїцький р-н, с. Малоолександрівка, вул. 1 Травня, ідентифікаційний код 31531059) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" (01187, м. Київ, вул. Ак. Заболотного, 38, офіс 23, ідентифікаційний код 38039872) 1 355, 58 судового збору за подання апеляційної скарги.

9. Доручити Господарському суду Київської області видати відповідні накази.

10. Матеріали справи № 911/3682/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко