ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.04.2017 Справа № 904/1212/17

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс Ексім", м. Київ

до публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк", м. Дніпро

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, - фізична особа ОСОБА_1, м. Київ

про зобов'язання здійснити грошовий переказ грошових коштів в сумі 2 280 885, 75 грн.

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, дов. б/н від 03.02.17 р., представник;

від відповідача: не з'явився;

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про зобов'язання ПАТ КБ "Приватбанк" здійснити переказ грошових коштів в сумі 2 280 885, 75 грн. на рахунок ТОВ "Мегаполіс Ексім" відповідно до платіжного доручення № 1 від 30.01.2017 р.

Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати в частині сплати судового збору; та витрат на правову допомогу в сумі 17 500 грн.

Відповідач заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що обов'язок банку щодо перерахування конкретної грошової суми на конкретний розрахунковий рахунок виникає після подання клієнтом банку відповідного розрахункового документу. Позивачем до матеріалів справи, не надано доказів подання ОСОБА_1 до ПАТ КБ "Приватбанк" належним чином оформлених розрахункових документів про перерахування йому коштів.

Так, із наданих копій платіжних доручень не вбачається, що вони були прийняті банком, номер рахунку, зазначений як рахунок відправника, а саме - 9100, не відповідає класу рахунку, відкритому фізичній або юридичній особі (клас рахунку 2924 - це транзитний рахунок за операціями, здійсненими з використанням платіжних карток), платіжні доручення не містять підпису ініціатора переказу.

До того ж, зазначає відповідач, право власності на грошові кошти особа набуває з моменту зарахування спірної суми на її рахунок.

Таким чином, на думку відповідача, позивач помилково вказує про те, що набув право власності на спірні кошти з моменту ініціювання переказу платником.

У судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

25.01.17 р. товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс Ексім" м. Київ та громадянкою ОСОБА_3 ОСОБА_1 укладено договір зворотної фінансової допомоги № 25/1.

На підставі вказаного договору громадянка ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернулася 30.01.2017 року до ПАТ КБ "Приватбанк" із заявою про здійснення грошового переказу на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс Ексім" (позивача у даній справі) на суму 2.280.885,75 грн. відповідно до її розпорядження (платіжного доручення).

Вказані вище грошові кошти на рахунок позивача не надійшли, що і стало предметом позову у даній справі.

В обгрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що з моменту, коли ОСОБА_1 подала відповідачу платіжне доручення про перерахування на рахунок ТОВ "Мегаполіс Ексім" грошових коштів у сумі 2 280 885,75 грн. у останнього на них, виникло право власності.

Зважаючи на те, що ці кошти на рахунок отримувача (позивача) перераховані не були, на думку останнього, його права, щодо вільного володіння, користування та розпорядження зазначеними коштами були грубо порушені банком.

Вимоги позивача задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Частиною 1 статті 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відносини між банком та клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо укладення договору банківського рахунка та здійснення операцій за рахунком клієнта урегульовано положеннями глави 72 Цивільного кодексу України.

Згідно частин 1, 3 статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунку банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

За приписами статті 21 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" ініціювання переказу проводиться шляхом, зокрема, подання ініціатором до банку в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа.

Розрахунковим є документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (п. 1.35 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Одним із видів розрахункових документів є платіжне доручення, що містить доручення платника банку або іншій установі - члену платіжної системи, що його обслуговує, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача (ст. 1.30, ст. 22.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Розрахункові документи, за винятком платіжної вимоги - доручення, мають подаватися ініціатором до банку, що його обслуговує. При використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання (п. 22.3, 22.4 статті 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Банки виконують розрахункові документи відповідно до черговості їх надходження та виключно в межах залишку коштів на рахунках платників, крім випадків надання платнику обслуговуючим його банком кредиту (ст. 22.9 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Таким чином, виходячи із зазначених вище норм, обовязок банку щодо перерахування конкретної грошової суми на конкретний розрахунковий рахунок виникає після подання клієнтом банку відповідного розрахункового документу.

Згідно пункту 2.1. Інструкції "Про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті", затвердженої Постановою НБУ від 21.01.2004р. № 22 (далі - Інструкція), розрахункові документи складаються на бланках, форми яких наведені в додатках до цієї Інструкції. Реквізити розрахункових документів за цими формами заповнюються згідно з вимогами додатка 8 до цієї Інструкції та відповідних її глав.

Відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку п.2.3. Інструкції.

Банк перевіряє відповідність заповнення реквізитів розрахункових документів клієнтів, крім інкасових доручень (розпоряджень), вимогам додатка 8 до цієї Інструкції.

У пункті 3.1. Інструкції вказано, що платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладені в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, що обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Банк у договорі з платником - фізичною особою має право передбачати можливість подання цим платником платіжного доручення в довільній формі, яке має містити такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату складання і номер; прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; найменування та код банку платника; найменування/прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; найменування та код банку отримувача; суму цифрами та словами; призначення платежу; підпис платника.

Згідно Додатку № 8 до вказаної вище Інструкції, зокрема, ставиться відбиток печатки (за наявності), зразок якої заявлений банку платника в картці із зразками підписів і відбитка печатки (за наявності), ставляться підписи (підпис) відповідальних осіб (відповідальної особи), які вповноважені розпоряджатися рахунком і зразки підписів яких заявлені банку платника в картці із зразками підписів і відбитка печатки, а також розрахунковий документ засвідчується підписами керівника (його заступника) і головного бухгалтера (його заступника) банку або підписами уповноважених осіб згідно з внутрішніми нормативними документами банку та відповідального виконавця банку.

Як вбачається із залученої до матеріалів справи копії платіжного доручення № 1 від 30.01.17р., останнє не відповідає вимогам вказаної вище Інструкції, зокрема, не містить ні підпису платника - ОСОБА_1, ні підпису відповідальних осіб банку та його печатки, а отже, не може вважатись як належним чином оформлене розпорядження платника на переказ грошових коштів.

Згідно з статті 1071 Цивільного кодексу України, яка регулює порядок списання коштів з рахунку клієнта, банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 334 Цивільного кодексу України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації звязку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобовязання доставки.

Тобто, за загальним правилом, грошове зобовязання в готівковій формі вважається виконаним в момент передання боржником (або іншою особою, яка здійснює сплату коштів за боржника) кредитору в місці проживання або місцезнаходженні кредитора визначеної грошової суми у формі банкнот або монет в певній грошовій одиниці.

Відповідно до частини третьої статті 1088 Цивільного кодексу України, безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Частиною першою статті 198 Господарського кодексу України передбачено, що платежі за грошовими зобовязаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом.

При безготівкових розрахунках усі платежі провадяться через установи банків шляхом перерахування належних сум з рахунку платника на рахунок одержувача або шляхом заліку взаємних зобов'язань і грошових претензій.

Як вже було зазначено вище, в Законі України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" (стаття 30) встановлено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Тобто, за загальним правилом, грошове зобовязання в безготівковій формі вважається виконаним в момент зарахування визначеної суми коштів (суми переказу) в певній грошовій одиниці на банківський рахунок кредитора (або вигодонабувача) або видачі готівкових коштів кредитору (або вигодонабувачу) готівкою в касі банку.

При викладених обставинах, суд погоджується з посиланнями відповідача на те, що позивач помилково вважає, що він набув право власності на спірні кошти з моменту ініціювання переказу платником.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на викладене, позивач не довів свого оспорюваного чи порушеного права, в зв'язку з чим у суду відсутні підстави для задоволення заявлених вимог.

Керуючись статтями 334, 1066, 1068, 1074, 1088, Цивільного кодексу України, статтею 198 Господарського кодексу України, статтями 1, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 25.04.2017р.

Суддя ОСОБА_4