ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

18.04.2017 Справа № 904/2745/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "100 ШИН", м. Одеса

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвантаждніпро", м. Дніпро

про стягнення 24 563,36 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № б/н від 01.01.2017

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "100 ШИН" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвантаждніпро" (далі - відповідач) про стягнення 24 563,36 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки № Л0Ш-211275 від 05.01.2016, в частині розрахунку за поставлений товар.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2017 порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 18.04.2017.

18.04.2017 повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, відзив на позов та інші витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. В матеріалах справи знаходиться конверт з ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2017 про порушення провадження у справі, який направлявся на адресу відповідача та був повернутий поштою з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с. 50-52).

Господарським судом було зроблено Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 53-54), відповідно до якого адреса відповідача співпадає з адресою зазначеною у позовній заяві, і на яку судом направлялась поштова кореспонденція з повідомленням про день, час та місце розгляду справи.

Відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи зазначене, господарський суд вважає, що відповідач про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки судом було належним чином виконано вимоги ч. 1 ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Крім того, повноважний представник позивача надав для огляду суду всі оригінали первинних документів на підставі яких виник спір, а для долучення до матеріалів справи витребувані судом документи.

У судовому засіданні 18.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.01.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "100 ШИН" (далі позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трансвантаждніпро" (далі відповідач, покупець) укладено договір поставки № Л0Ш-211275 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1 якого постачальник зобовязується на протязі дії договору поставити покупцю товар за його замовленнями за цінами, в асортименті (за номенклатурою) та кількості, згідно з видатковими накладними, які є невідємною частиною Договору (далі "Товар"), а Покупець зобовязується прийняти та оплатити Товар на встановлених Договором умовах.

У п. 1.2 Договору вказано про те, що загальна сума договору буде визначена як загальна вартість товару, що вказана у підписаних сторонами видаткових накладних.

Згідно з п. 2.3 Договору датою виконання постачальником обовязків з поставки товару та передачі товаросупровідних документів є дата підписання видаткової накладної представником покупця.

Вартість товару вважається остаточно визначеними сторонами у видаткових накладних на момент постачання партії товару (п. 4.1 Договору).

Як зазначено у п. 4.2 Договору, покупець зобовязаний здійснити оплату за товару у термін 30 (тридцять) днів від дати отримання товару та підписання представником покупця видаткової накладної.

Оплата проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок постачальника. Датою оплати вважається день зарахування коштів покупця на поточний рахунок постачальника (п.п. 4.3, 4.4 Договору).

За умовами п. 5.3 Договору у разі несвоєчасної оплати покупець повинен сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, за кожен день прострочення.

Пунктом 7.1 Договору передбачено, що договір набирає сили з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2017 року, а в частині виконання грошових зобовязань до їхнього повного виконання. Якщо за 14 днів до закінчення терміну дії договору, жодна зі сторін не заявить про його розрив, даний договір вважається пролонгованим на термін в один рік на тих же умовах.

На виконання умов вищезазначеного Договору, позивач поставив відповідачу передбачений Договором товар на загальну суму 39 396,00 грн., що підтверджується підписаними сторонами без будь-яких заперечень та зауважень зі сторони відповідача видатковими накладними № 1809 від 06.04.2016 на суму 11 180,00 грн., № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн., № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн., рахунки на оплату покупцю № 212248 від 28.03.2016 на суму 11 180,00 грн., № 229566 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн., № 231815 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн.

Позивач звертає увагу суду на те, що відповідач здійснив оплату за поставлений товар частково, в сумі 20 596,00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 1120 від 25.04.2016 на суму 11 180,00 грн., № 1301 від 27.10.2016 на суму 9 416,00 грн., внаслідок чого у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 18 800грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 01.02.2017 було направлено на адресу відповідача лист з вимогою про сплату грошових коштів та штрафних санкцій за неналежне виконання зобовязань за договором поставки № Л0Ш-211275 від 05.01.2016, розрахунки штрафних санкцій, акт звірки взаємних розрахунків. Однак вказаний лист з вимогою був залишений відповідачем без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по Договору, в частині своєчасного та повного розрахунку за поставлений товар, позивачем на підставі п.5.3 Договору була нарахована пеня у розмірі 3 379,54 грн.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 2 012,34 грн. та 3% річних у розмірі 371,48 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за поставлений товар у розмірі 18 800,00 грн., пеню у розмірі 3 379,54 грн., інфляційні втрати у розмірі 2 012,34 грн. та 3% річних у розмірі 371,48 грн., а всього 24 563,36 грн.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, наведених позивачем обставин не спростував.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічна норма міститься у ст. 712 Цивільного кодексу України відповідно до якої, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 266 Господарського кодексу України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

За приписами ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ст. 693 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Положеннями ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за поставлений товар у розмірі 18 800,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, тому що:

- Дослідивши надані позивачем до господарського суду документи у розумінні ст. 36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором.

- Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

- Відповідач визнав себе зобовязаною особою по відношенню до позивача, оскільки останній здійснив часткову оплату за отриманий товар.

- Відповідач з часу отримання товару не скористався правом відмовитися від товару та не надав суду доказів відмови та повернення позивачеві поставленого товару. Факт прийняття товару без будь-яких зауважень та претензій посвідчується підписом довіреної особи відповідача на видаткових накладних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону, позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 2 012,34 грн., з яких:

- 433,14 грн. за період серпень-жовтень 2016 року за видатковою накладною № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн.;

- 1 579,20 грн. за період вересень 2016 року-січень 2017 року за видатковою накладною № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн.

Судом перераховано наданий Позивачем розрахунок інфляційних втрат (інформаційно-пошукова система "Законодавство") та встановлено, що сума інфляційних втрат за заявлений позивачем період становить 2 039,28 грн., з яких:

- 408,32 грн. за період серпень-жовтень 2016 року за видатковою накладною № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн.;

- 1 630,96 грн. за період вересень 2016 року - січень 2017 року за видатковою накладною № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн.

Оскільки господарський суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в повному обсязі, у розмірі 2 012,34 грн.

Також позивачем були нараховані 3% річних у розмірі 371,48 грн., з яких:

- 63,29 грн. за період з 06.08.2016 по 26.10.2016 за видатковою накладною № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн.;

- 308,20 грн. за період з 18.08.2016 по 06.03.2017 за видатковою накладною № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн.

Судом перераховано наданий Позивачем розрахунок 3% річних (інформаційно-пошукова система "Законодавство") та встановлено, що сума 3% річних за заявлений позивачем період становить 373,30 грн., з яких:

- 63,29 грн. за період з 06.08.2016 по 26.10.2016 за видатковою накладною № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн.;

- 310,01 грн. за період з 18.08.2016 по 06.03.2017 за видатковою накладною № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн.

Оскільки господарський суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі, у розмірі 371,48 грн.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір не передбачено законом або договором.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання грошових зобов'язань, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).

Положеннями ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Як зазначалось вище, пунктом 5.3 Договору визначено, що у разі несвоєчасної оплати покупець повинен сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, за кожен день прострочення.

На підставі п. 5.3 Договору позивачем була нарахована пеня у розмірі 3 379,54 грн., з яких: 643,43 грн. за період з 06.08.2016 по 26.10.2016 за видатковою накладною № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн.; 2 736,11 грн. за період з 18.08.2016 по 18.02.2017 за видатковою накладною № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн., розрахунок якої судом перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно, оскільки нарахування пені припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (пеня нараховується лише за 182 дні) та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Після проведеного господарським судом перерахунку (інформаційно-пошукова система "Законодавство"), з урахуванням вищевказаного висновку, пеня складає 3 350,70 грн., з яких:

- 643,43 грн. за період з 06.08.2016 по 26.10.2016 за видатковою накладною № 3340 від 06.07.2016 на суму 9 416,00 грн.;

- 2 707,27 грн. за період з 18.08.2016 по 15.02.2017 за видатковою накладною № 3562 від 18.07.2016 на суму 18 800,00 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 3 350,70 грн.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014 по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 692, 693, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 231, 232, 265, 266 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-34, 43-44, 48-49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Трансвантаждніпро" (49000, АДРЕСА_1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "100 ШИН" (юридична адреса: 65031, м. Одеса, Новомосковська дорога, буд. 5; поштова адреса: 02660, м. Київ, пр. Юрія Гагаріна, буд. 23; ) суму заборгованості за поставлений товар у розмірі 18 800,00 грн. (вісімнадцять тисяч вісімсот грн. 00 коп.), пеню у розмірі 3 350,70 грн. (три тисячі триста пятдесят грн. 70 коп.), інфляційні втрати у розмірі 2 012,34 грн. (дві тисячі дванадцять грн. 34 коп.), 3% річних у розмірі 371,48 грн. (триста сімдесят одна грн. 48 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 598,12 грн. (одна тисяча пятсот девяносто вісім грн. 12 коп).

В решті позову - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 19.04.2017

Суддя ОСОБА_2