номер провадження справи 27/32/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2017 Справа № 908/320/17

За позовом: Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (69008, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, 72)

до відповідача: Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району (повне найменування згідно з Витягом з ЄДРЮО) (69009, м. Запоріжжя, вул. Аматорська, 56)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Державна казначейська служба України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6)

про стягнення 1462074 грн. 89 коп.

Суддя Дроздова С.С.

Представники сторін:
від позивача: Селезень Г.Ю., дов. № 20-87 від 26.12.2016 р.
від відповідача: Рилякова Л.М., дов. № 04/01-21/3744 від 11.01.2017 р.
від третьої особи: не з`явився

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь, м. Запоріжжя, звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району, м. Запоріжжя, про стягнення заборгованості в розмірі 1462074 грн. 89 коп.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.02.2017 р., справу № 908/320/17 передано на розгляд судді Дроздовій С.С.

Ухвалою суду від 17.02.2017 р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 908/320/17, присвоєно справі номер провадження 27/32/17 та призначено судове засідання на 21.03.2017 р. На підставі ст. 27 ГПК України до участі в справі залучено Державну казначейську службу України, м. Київ, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 21.03.2017 р. розгляд справи відкладався на 04.04.2017 р., на підставі ст. 77 ГПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи, а також враховуючи необхідність витребування додаткових доказів у справі та документів, які необхідні для всебічного, об`єктивного розгляду спору.

Ухвалою суду від 04.04.2017 р. розгляд справи відкладався на 13.04.2017 р., на підставі ст. 77 ГПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи, а також враховуючи необхідність витребування додаткових доказів у справі та документів, які необхідні для всебічного, об`єктивного розгляду спору.

06.04.2017 р. від позивача надійшла письмова заява про уточнення позовних вимог.

Даною заявою позивач конкретизує прохальну частину позовної заяви, не змінюючи при цьому ані предмету, ані підстав позову. Згідно з заявою, позивач просить стягнути з відповідача суму 1462074,89 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації.

Зазначена заява прийнята судом до розгляду на підставі ст. 22 ГПК України.

У судовому засіданні 13.04.2017 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
До початку розгляду справи представники сторін заявили письмове клопотання щодо відмови від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Головуючим суддею оголошено яка справа розглядається, склад суду, та роз`яснено представникам сторін, які прибули в судове засідання, їх права, у тому числі право заявляти відводи.

Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, яка судом прийнята до розгляду, оскільки не є зміною предмета або підстав позову, лише нормативно уточнює вимоги. Позовні вимоги мотивовано наступним. На виконання військового обов`язку протягом 2014-2015 р.р. на військову службу за призовом під час мобілізації та на строкову військову службу були призвані працівники комбінату. Позивачем виконані вимоги чинного законодавства щодо забезпечення соціальних гарантій працівникам, призваним на військову службу: за ними збережено місце роботи й посада, виплачений середній заробіток. З метою отримання компенсації за жовтень-грудень 2015 р. відповідачу були направлені звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу. Відповідач свого обов`язку щодо компенсації позивачу середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на військову службу, за жовтень-грудень 2015 р. у сумі 1462074,89 грн. не виконав. У своєму листі відповідач зазначив, що станом на 03.08.2016 р. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відповідних коштів не передбачено. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача суму 1462074,89 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Позов обґрунтований ст.ст. 174, 193, 218 ГК України, ст.ст. 11, 509, 526, 526, 530, 610, 617 ЦК України, ст. 119 КЗпП України, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», постановою КМУ № 105 від 04.03.2015 р.

Відповідач проти позову заперечив, зазначивши в письмовому відзиві, який надійшов до суду 04.04.2017 р., що даний спір не підвідомчий господарському суду та справа підлягає припиненню згідно п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України. Вважає, що спірні зобов`язання випливають з бюджетного законодавства, що не належать до сфери регулювання Цивільного кодексу України. Відповідач у даному спорі не виступає органом державної влади, наділеним господарською компетенцією, а спірні правовідносини не є такими, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання. Станом на 2017 р. у Законі України «Про державний бюджет України на 2017 рік» передбачено суму 233100,0 тис.грн. для виплати компенсації за період 2014-2015 р.р. Тобто, наявні всі підстави стверджувати, що наявна сума заборгованості по сплаті компенсації роботодавцеві буде сплачена в 2017 році.

Представник третьої особи в судові засідання не з`являвся, причини неявки суду невідомі. Про час і місце розгляду справи третя особа повідомлена відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України. Будь-яких письмових заяв, клопотань, у т.ч. письмового пояснення по суті спору, від третьої особи до суду не надходило.

Зважаючи на те, що неявка представника третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об`єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, враховуючи, що явка третьої особи не визнавалася судом обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України, за відсутності третьої особи.

Розглянувши матеріали справи, оригінали яких оглядалися в судових засіданнях, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв на адресу Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району Звіти про фактичні витрати комбінату на виплату середнього заробітку в жовтні грудні 2015 року працівникам ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Звіти підписані генеральним директором та головним бухгалтером ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» та військовими комісарами комісаріатів м. Запоріжжя.

Відповідно до службової записки головного бухгалтера ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», працівникам комбінату була нарахована заробітна плата за жовтень, листопад, грудень 2015 р., у т.ч. середній заробіток за час перебування на військовій службі за призовом на час мобілізації, прийнятим на строкову військову службу та військову службу за контрактом у сумі 1462074,94 грн. Заробітна плата за вказані місяці за вирахуванням обов`язкових податків та зборів перерахована на розрахунковий рахунок у банку, відкритому для зарахування заробітної плати працівникам комбінату.

У матеріалах справи маються копії: платіжного доручення № 212874 від 05.11.2015 р. про перерахування заробітної плати в сумі 45240335,99 грн. за жовтень 2015 р., платіжного доручення № 218622 від 07.12.2015 р. про перерахування заробітної плати в сумі 43524669,75 грн. за листопад 2015 р., платіжного доручення № 223599 від 06.01.2016 р. про перерахування заробітної плати в сумі 41568554,72 грн. за грудень 2015 р.

Відповідач направив позивачу лист від 03.08.2016 р. № 05/01-21/4687 у відповідь на лист останнього від 19.07.2016 р. № 16/2048532 щодо відшкодування виплаченої середньої заробітної плати на працівників, які призвані на військову службу. У відповіді зазначено, що Управлінням праці та соціального захисту населення по Заводському району поданий Зведений звіт, у т.ч. по підприємству позивача, до департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації для нарахування грошових коштів у загальній сумі 1462074,89 грн. Після проведення фінансування, грошові кошти буде перераховано на розрахунковий рахунок підприємства. Однак станом на 03.08.2016 р. Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» відповідних коштів не передбачено.

Оскільки відповідач кошти в сумі 1462074,89 грн. на рахунок позивача не перерахував, останній звернувся з позовом, за яким порушено провадження в даній справі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України, ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції станом на 31.12.2015 р. передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 р. № 105 затверджений Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

У пункті 1 даного Порядку визначено, що виплата компенсації підприємствам здійснюється за рахунок і в межах асигнувань, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - бюджетні кошти).

Головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики. Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є, зокрема, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (п. 2 Порядку).

У пункті 4 Порядку визначено, що для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби.

Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України (п. 6 Порядку).

Як зазначалося судом вище, позивач належним чином виконав обов`язки щодо збереження й виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам та інформував відповідача про розмір таких виплат шляхом подання звітів за встановленою формою.

Відповідач, у свою чергу, не виконав свого обов`язку щодо компенсації позивачу середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам у сумі 1462074,89 грн.

У матеріалах справи мається оригінал підписаного між сторонами в справі акту звіряння взаємних розрахунків, відповідно до якого між ПАТ «Запоріжсталь» та УПСЗН ЗМР по Заводському району станом 24.02.2017 р. проведено звіряння взаємних розрахунків по виплаті компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про (або) проведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу в зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом.

Згідно з даним актом сальдо на користь ПАТ «Запоріжсталь» становить суму 1462074,89 грн.

Акт з боку відповідача підписаний головним бухгалтером УПСЗН ЗМР по Заводському району, підпис якого скріплений круглою печаткою управління.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту; засади регулювання праці і зайнятості

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Отже, цивільні права та обов`язки між сторонами в справі виникли безпосередньо з законів України.

У відповіді на звернення позивача щодо відшкодування виплаченої середньої заробітної плати на працівників, які призвані на військову службу, відповідач зазначив про відсутність бюджетних коштів на виплату компенсації.

Статтями 617 ЦК України та 218 ГК України, якими визначено підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України. Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов`язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

У силу ч. 3 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р. та в справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 р. зазначено, що відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічної правової позиції Верховний Суд України у постанові від 15.05. 2012 р. у справі № 11/446.

Враховуючи наведені приписи законодавства, відповідач зобов`язаний компенсувати ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь» суму 1462074,89 грн. середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що даний спір не підвідомчий господарському суду та провадження підлягає припиненню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Суд відхиляє заперечення відповідача, виходячи з наступного.

Згідно частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Як слідує зі спору, за яким порушено провадження в даній справі, правовідносини, що виникли між сторонами, які є юридичними особами, виникли не в результаті здійснення відповідачем владних управлінських функцій щодо позивача. Відповідно, даний спір підвідомчий господарському суду.

В Інформаційному листі Верховного суду України від 26.12.2005 р. № 3.2.-2005 вказано, що у випадку, якщо суб`єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб`єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Крім того, у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 р. № 8 роз`яснено, що вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Суди повинні звертати увагу на те, що спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб`єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб`єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідач заявляв письмове клопотання від 21.03.2017 р. № 04/01-21/3127 про припинення провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, як такої, що не підлягає вирішенню в господарських судах України.

Зазначене клопотання залишено судом без задоволення, як процесуально необґрунтоване, про що зазначено в ухвалі суду від 04.04.2017 р.

Відповідно до п.п. 1, 2, 3 частини 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ст.ст. 42, 43 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідач у встановленому порядку розмір позовних вимог не оспорив, доказів перерахування позивачу суми 1462074,89 грн. суду не надав.

На підставі викладеного вище, зважаючи на встановлені обставини справи та правові норми, наведені вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми 1462074,89 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, є доведеними, обґрунтованими та основаними на законі, а тому задовольняються судом повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір у сумі 21931,12 грн. покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 27, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд
ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь, м. Запоріжжя, до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району, м. Запоріжжя, задовольнити повністю.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Заводському району (69009, м. Запоріжжя, вул. Аматорська, буд. 56, ) на користь Публічного акціонерного товариства Запорізький металургійний комбінат Запоріжсталь (69008, м. Запоріжжя, вул. Південне шосе, буд. 72, ) суму 1462074 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі сімдесят чотири) грн. 89 коп. компенсації середнього заробітку, виплаченого працівникам, призваним на строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, суму 21931 (двадцять одна тисяча дев`ятсот тридцять одна) грн. 12 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне рішення складено та підписано 19 квітня 2017 р.

Суддя С.С. Дроздова

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.
Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.