ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2017 р.Справа № 916/79/17
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

головуючого судді: В.В. Лашина

суддів: К.В. Богатиря

ОСОБА_1

При секретарі: Р.О. Кияшко

За участю представників сторін:

Від Ізмаїльської філії ДП "Адміністрації морських портів Україні" - ОСОБА_2

Від ДП "Ізмаїльський морський торговий порт" - ОСОБА_3Г

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

на рішення господарського суду Одеської області від 02.03.2017 р.

у справі №916/79/17

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт"

про стягнення 7813,27 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (у наступному за текстом Адміністрація Ізмаїльського морського порту) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі - ДП ІзмМТП) про стягнення заборгованості у сумі 7813,27 грн. за договором № 25-П-ІЗФ-14 від 25.12.2014 р. про надання послуг та визначення порядку оплати портових зборів

Рішенням господарського суду Одеської області від 02 березня 2017 року (суддя Рога Н.В.) у задоволені позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, Адміністрація Ізмаїльського морського порту в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, оскільки з 17.08.2016 р. по 19.08.2016 р. ДП ІзмМТП у своїх комерційних інтересах було здійснено операції з перевалки вугілля в обсязі 1926,350 тон через берегоукріплення № 5 в районі 85 км р. ОСОБА_2, що знаходиться у господарському віданні позивача. Умовами договору від 25.12.2014 р. зобовязано відповідача здійснювати оплату послуг з використання берегоукріплення за кількістю вантажу, який пройшов через споруду у процесі навантаження або вивантаження на борт або з борту судна або плавучої споруди шляхом помноження кількості на ставку за ці послуги згідно до тарифів, затверджених Адміністрацією Ізмаїльського морського порту. Скаржник також вважає безпідставним застосування господарським судом положень наказу Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 р. № 541, що регулюють господарські відносини доступу портового оператору до причалу, тоді як при здійсненні вантажних операцій відповідачем використане берегоукріплення, що є іншою гідротехнічною спорудою.

В відзиві на апеляційну скаргу, ДП ІзмМТП просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Адміністрації Ізмаїльського морського порту та залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу підлягаючою задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною першою статті 174 Господарського кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 901 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

За приписами статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

У відповідності до статті 193 Господарського кодексу України, статтей 525, 526 Цивільного кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

За визначеннями статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення (ч. 1, 2 ст. 218 Господарського кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, 25 грудня 2014 року між Адміністрацією Ізмаїльського морського порту (Адміністрація) та ДП ІзмМТП (Судновласник) був укладений договір № 25-П-ІЗФ-14 про надання послуг та визначення порядку оплати портових зборів (з протоколом розбіжностей), відповідно до умов якого Адміністрація зобовязалася надавати в морському порту Ізмаїл, а ДП ІзмМТП приймати та оплачувати послуги, в тому числі з обслуговування суден (власних та агентованих ним), невичерпний перелік яких визначено у додатку № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 4.2 договору послуги, визначені умовами цього Договору, надаються Адміністрацією відповідно до письмових заявок, оформлених та наданих Судновласником з дотриманням вимог цього Договору. Заявка подається попередньо в письмовому вигляді на фірмовому бланку Судновласника (за наявності) за підписом уповноваженої особи з відбитком печатки (за наявності).

Додатковою угодою № 7 від 07.11.2016 р., яка за домовленістю сторін розповсюджується на взаємовідносини сторін з 17.08.2016 р., сторони доповнили п. 5.4 договору тим, що оплата за використання берегоукріплення № 5 в районі 85 км р.ОСОБА_2 для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт здійснюється за окремими умовами, а саме:

- розрахунок вартості послуг здійснюється за кількість вантажу, яка пройшла через споруду у процесі навантаження або вивантаження на борт або з борту судна або плавучої споруди, із залученням засобів, що перебувають у власності або використовуються Судновласником для виконання навантажувально-розвантажувальних робіт, згідно тарифів, затверджених Адміністрацією, за даними коносаментів, вантажних маніфестів або інших документів, виданих морським або річковим перевізником як доказ прийняття на борт судна або плавучої споруди для перевезення;

- нарахування плати за такі послуги здійснюється шляхом множення кількості вантажу, за яку здійснюється нарахування плати, визначеної у одиницях виміру (у тонах, в умовних одиницях (TEU), у фізичних одиницях (штуках), на ставку за ці послуги згідно тарифів, затверджених Адміністрацією порту;

- підставою для визначення кількості вантажу для нарахування плати є коносаменти, вантажні маніфести або інші документи, видані морським або річковим перевізником як доказ прийняття на борт судна або плавучої споруди для перевезення. Зазначені документи надаються Судновласником не пізніше двох робочих днів після завершення кожної вантажної операції.

Зазначеною додатковою угодою сторони також встановили розмір оплати за використання берегоукріплення № 5 в районі 85 км р. ОСОБА_2 в сумі 3,38 грн. за тону.

Листом від 17.08.2016 р. за № 47-10/427 ДП ІзмМТП повідомило позивача про те, що з метою виробничої необхідності ефективного використання складських площ здійснюється внутрішньо портове переміщення партії транзитного вугілля марки «Т» в кількості 1926,350 тон з причалу № 14 ППК-2 на причал № 5 виробничої дільниці 85 км р.ОСОБА_2, що буде виконане флотом відповідача до 19.08.2016 р.

Листом від 14.11.2016 р. відповідач надав Адміністрації Ізмаїльського морського порту оригінали маніфестів на баржі 1258, 447, як завантажувалися транзитним вантажем на берегоукріпленні № 5 в районі 85 км р. ОСОБА_2 загальним обсягом 1926, 350 тон та просило здійснити розрахунок по даним баржам окремим рахунком.

На підставі зазначеного листа від 14.11.2016 р. з наданими маніфестами позивачем розрахована сума зобовязань відповідача за проведену операцію, що становить 7813,27 грн. з ПДВ (1926,350 тон х 3,38 грн/тону = 6511,063 грн. х 20 % ПДВ). Зазначені вимоги становлять предмет позовних вимог Адміністрації Ізмаїльського морського порту.

Позивач наголошує на тому, що вимогу від 30.11.2016 р. про сплату передбачених договором коштів відповідач залишив без задоволення.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не був перевізником вантажу вугілля марки «Т» у кількості 1926,350 тонн в ході його переміщення з причалу № 4 ППК-2 на причал № 5 виробничої ділянки 85 км р. ОСОБА_2, тобто відповідачем вчинювалося внутрішньо портове переміщення вантажу, за що оплату не передбачено ані умовами договору, ані пунктом 3 розділу І Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 р. № 541.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що місцевим господарським судом помилково встановлені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, що призвело до невірного застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Колегія суддів не може погодитися з мотивами відмови у задоволені позову, а також вважає неспроможними заперечення ДП ІзмМТП на доводи апеляційної скарги, за якими відповідач зазначає, що він не є перевізником та внутрішньо портове переміщення вантажів не підпадає під поняття послуги за умовами договору № 25-П-ІЗФ-14 від 25.12.2014 р.

Умовами укладеного між сторонами договору, з урахуванням положень додаткової угоди № 7 від 07.11.2016 р., передбачена оплата за будь-які навантажувально-розвантажувальні роботи й за будь-яке використання берегоукріплення № 5 в районі 85 км р. ОСОБА_2, а підставою для визначення кількості вантажу для нарахування плати є вантажні маніфести. При цьому, договором встановлений обовязок відповідача здійснення оплати з обслуговування як агентованих ним суден, так і власних.

Саме на підставі відповідних маніфестів на баржі 1258, 447 позивачем й здійснений розрахунок з урахуванням кількості вантажу та розміру тарифу, погодженого сторонами.

Відповідачем фактично визнана необхідність оплати за передбачені договором послуги. Так, ДП ІзмМТП платіжним дорученням № 2289 від 28.11.2016 р. сплатило на користь позивача відповідно до умов додаткової угоди № 7 від 07.11.2016 р. на підставі зазначених вище маніфестів на баржі 1258, 447, що навантажувалися на берегоукріпленні № 5 85 км р. ОСОБА_2 вугіллям у кількості 1926,350 тон 7813,27 грн. з урахуванням ПДВ, стягнення яких й становить предмет позовних вимог Адміністрації Ізмаїльського морського порту.

Проте, відповідачем здійснена оплата за відповідні послуги, що здійснювалися у напрямку склад судно, але не сплачено за інші навантажувально-розвантажувальні роботи у напрямку судно-склад, при здійсненні яких також застосовувалося берегоукріплення, яке знаходиться у господарському віданні Адміністрації Ізмаїльського морського порту.

Таким чином, враховуючи умови договору, приписи ст. ст. 525, 526, 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, судова колегія вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами скаржника та вважає помилковим застосування місцевим господарським судом до спірних правовідносин положень Тарифів на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 18.12.2015 р. № 541, оскільки згаданим нормативним актом врегульовані питання оплата за послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, тоді як берегоукріплення є іншою гідротехнічною спорудою.

Використання певних формулювань в додатковій угоді № 7 від 07.11.2016 р. тим самим способом, як й у Тарифах на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу від 18.12.2015 р. № 541, ще не означає волевиявлення сторін на розповсюдження зазначених Тарифів на спірні правовідносини, що спростовує твердження ДП ІзмМТП, наведені у запереченнях на апеляційну скаргу.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області підлягає скасуванню, а позовні вимоги Адміністрації Ізмаїльського морського порту підлягаючими задоволенню.

Керуючись ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) задовольнити, а рішення господарського суду Одеської області від 02.03.2017 р. у справі № 916/79/17 скасувати, позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" () на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) () заборгованість в сумі 7813,27 грн.

Стягнути з Державного підприємства "Ізмаїльський морський торговельний порт" () на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) () 2893,80 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях.

Наказ доручити видати господарському суду Одеської області.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран