ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2017 р. Справа №917/170/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Северсталь Дистрибуція", пр. Газети Правда,20, м. Дніпро,49081

до Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ", вул. Київська, 62, м. Кременчук, Полтавська область,39631

про стягнення 697 491,24 грн. пені та штрафу

Суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 дов. №2 від 03.01.2017 року

від відповідача: відсутні

Обставини справи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Северсталь Дистрибуція" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" про стягнення 697 491,24 грн. пені та штрафу за договором поставки №6329 від 05.12.2012 року, з яких: 327835,55 грн. штраф та 369655,69 грн. пеня.

Суд ухвалою від 07.02.2017 року порушив провадження у справі №917/170/17 та призначив її до розгляду на 02.03.2017 року.

01.03.2017 року від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшли наступні документи: витяги з ЄДР відносно позивача та відповідача, лист від 22.02.2017 року, докази повноважень посадової особи, яка підписала позовну заяву (арк. с. 76-92).

22.03.2017 року від позивача до суду надійшло клопотання. В поданому клопотанні позивач просив суд розглянути дану справу без участі позивача, оскільки в матеріалах справи міститься повний та вичерпний обсяг доказів та наведених позивачем аргументів щодо змісту позовних вимог, а також враховуючи віддалену відстань між місцем проведення судового засідання та місцезнаходженням позивача, та відсутність прямого залізничного сполучення. Крім того, позивач у своєму клопотанні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх в повному обсязі (арк. с. 98).

23.03.2017 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву (арк. с. 101-102). Згідно поданого відзиву відповідач вважає, що позивач не коректно трактує чинне законодавство та судову практику щодо стягнення штрафу та пені, нараховану за невиконання господарських зобов'язань. Відповідач зазначає, що пеня - це різновид неустойки, який є способом забезпечення виконання зобов'язань, погодження про яке повинно бути складене сторонами в письмовому вигляді. Як зазначив відповідач у відзиві, Верховним Судом України у постанові від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15 визначено, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Тому відповідач просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. До відзиву відповідач додав копію довіреності, копію витягу з ЄДР, копію Статуту ПАТ "АвтоКрАЗ" (арк. с. 103-121).

18.04.2017 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення по справі.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, хоча і був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні 18.04.2017 року підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні 18.04.2017 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

05.12.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Северсталь Україна", правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю "Северсталь Дистрибуція", що підтверджується статутом та витягом з ЄДР (арк. с. 13-19) та Публічним акціонерним товариством "АвтоКрАЗ" (покупець, відповідач, було укладено договір поставки №6329 (арк. с.20-23).

27.11.2013 року, 31.12.2014 року, 24.11.2015 року, 01.06.2015 року між позивачем (постачальник) та відповідачем були підписані додаткові угоди до договору поставки №6329 (арк. с. 24-27).

Відповідно до п. 1.1. договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця, а покупець прийняти і оплатити металопродукцію, названу в подальшому "товар".

Згідно п. 1.6. договору (в редакції додаткової угоди від 01.06.2015 року) постачальник згідно з погодженими специфікаціями постачає товар на склад покупця, який знаходиться за адресою Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, буд.62.

У пункті 5.1. договору (в редакції додаткової угоди від 01.06.2015 року) сторони погодили, що покупець здійснює оплату за товар в наступному порядку: 50% від вартості партії товару в термін 2 банківських дні з моменту виставляння рахунку; кінцевий платіж в розмірі 50% від вартості партії товару не пізніше 1 банківського дня до дати постачання товару зі складу.

Відповідно до пункту 6.8. договору (в редакції додаткової угоди від 01.06.2015 року) покупець зобов'язаний здійснити кінцевий платіж за поставлений на склад товар та прийняти у власність (підписавши видаткову накладну) в термін 30 днів з дати передачі його на склад по договору зберігання №7856 від 01.06.2015р. В разі порушення цього пункту покупець зобов'язаний виплатити постачальнику штраф у розмірі 0,1% від вартості невибраного товару за кожен день прострочення.

Згідно п.5.6. договору, за порушення терміну оплати, покупець повинен сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від вартості несплаченого чи несвоєчасно сплаченого товару.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що згідно специфікацій №6329/16-5-6649 від 30.10.2015р., №6329/16-6-308 від 24.12.2015р. (арк. с. 28-30) до зазначеного договору в період з 05.01.2016р. по 10.03.2016р. позивачем був поставлений товар та розміщений на складі відповідача згідно договору зберігання №7856 від 01.06.2015 року, укладеного між сторонами (арк. с. 37-38). Викладене підтверджується належним чином оформленими та підписаними між сторонами актами приймання-передачі продукції на зберігання, видатковими накладними (арк. с. 39-48, 57-66).

Як вказує позивач, передплата за специфікацією №6329/16-5-6649 була здійснена 10.11.2015 року на суму 1721407, 20 грн., а за специфікацією №6329/16-6-308 на момент постачання на склад (зберігання) не була здійснена, а лише з 05.02.2016 року по 29.03.2016 року було сплачено 3 488 000, 00 грн.

Оплати, які були здійснені відповідачем в період з 25.01.2015 року по 29.03.2016 року (платежі, що надходили в період з 09.12.2015р. по 11.01.2016р.) зараховані за раніше поставлений товар по специфікації 6329/16-5-6407 від 07.10.2015р., видаткові накладні №159 від 28.01.2016р., №3291 від 29.12.2015р.( арк. с. 28,57-58). Крім того, кінцевий платіж був здійснений не в повному обсязі, тому частина товару за домовленістю між відповідачем і позивачем була сплачена та поставлена ТОВ «Торговий Дім АВТОКРАЗ» в період з 12.05.2016 року по 26.07.2016 року.

Отже, кінцевий платіж в розмірі 50% від вартості поставленого на склад відповідача товару був здійснений відповідачем з порушенням умов договору постачання №6329 від 05.12.2012 року.

В зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх обов'язків щодо оплати за договором поставки №6329 від 05.12.2012 року, позивач просить суд стягнути з відповідача з327835,55 грн. штрафу та 369655,69 грн. пені (розрахунок арк. с. 8-12).

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 5.1. договору (в редакції додаткової угоди від 01.06.2015 року) сторони погодили, що покупець здійснює оплату за товар в наступному порядку: 50% від вартості партії товару в термін 2 банківських дні з моменту виставляння рахунку; кінцевий платіж в розмірі 50% від вартості партії товару не пізніше 1 банківського дня до дати постачання товару зі складу.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач оплатив вартість товару отриманого згідно специфікацій №6329/16-5-6649 від 30.10.2015 року та №6329/16-6-308 від 24.12.2015 року з порушенням строків оплати, визначених в договорі поставки, що підтверджується виписками по рахунках в матеріалах справи.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

Згідно ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.2 цього закону, розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

З огляду на ч.6 ст.232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 6.8. договору (в редакції додаткової угоди від 01.06.2015 року) покупець зобов'язаний здійснити кінцевий платіж за поставлений на склад товар та прийняти у власність (підписавши видаткову накладну) в термін 30 днів з дати передачі його на склад по договору зберігання №7856 від 01.06.2015р. В разі порушення цього пункту покупець зобов'язаний виплатити постачальнику штраф у розмірі 0,1% від вартості невибраного товару за кожен день прострочення.

Згідно п.5.6. договору, за порушення терміну оплати, покупець повинен сплатити на користь постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від вартості несплаченого чи несвоєчасно сплаченого товару.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу 327835,55 грн. штрафу та 369655,69 грн. пені (розрахунок арк. с. 8-12).

Заявлені позивачем вимоги про стягнення штрафу та пені, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених сум, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами (в мат. справи), і підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву судом до уваги не приймаються. Так, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності і в межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Відповідна правова позиція Верховного Суду України з даного питання викладена, зокрема, в постанові від 27.04.2012 року по справі №06/5026/1052/2011, яка є обов'язковою для суду згідно ст. 111-28 ГПК України.

Судові витрати відповідно до ч. 2 статті 49 ГПК України підлягають стягненню з відповідача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст.ст. 33,43,49,82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" (вул. Київська, 62, м. Кременчук, Полтавська область,39631, ідентифікаційний код 05808735) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Северсталь Дистрибуція" (пр. Газети Правда,20, м. Дніпро,49081, ідентифікаційний код 35268354) 327 835,55 грн. штрафу, 369 655,69 грн. пені, 10462,38 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.04.2017 р.

Суддя Тимощенко О.М.