ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р.Справа № 922/623/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Курне
до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача - не з"явився

відповідача - не з"явився

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_2 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_3 (відповідач) 6500,00 грн. основного боргу, 317,50 грн. 3% річних, 1651,12 грн. інфляційних, 4248,51 грн. пені, 15000,00 грн. штрафу та 4500,00 грн. штрафу.

Ухвалою суду від 22 лютого 2017 року було порушено провадження по справі та призначено розгляд справи на 13 березня 2017 року.

Розгляд справи було відкладено на 11 квітня 2017 року.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися, вимоги ухвали суду про порушення провадження по справі не виконали.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, відзив на позов та докази на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі не надав.

Позивач направив до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Приймаючи до уваги, що відповідач, з урахуванням приписів п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі, в зв'язку з чим справа розглядається відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, - за наявними в ній матеріалами.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

09 вересня 2015 року між сторонами в було укладено Договір-заявку № 15/09091 на суму 10000,00 грн. та Договір-заявку № 15/09091 на суму 6000,00 грн. про надання транспортно - експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, у відповідності до яких Позивач, як перевізник, зобов'язався надати Відповідачу, як експедитору, транспортні послуги, пов'язані з міжнародним перевезенням вантажу, а зобов'язалось провести оплату транспортних послуг.

Згідно частини 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно пункту 1 ст. 930 Цивільного кодексу України, договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Частиною 1 ст. 207 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Позивач в своїй позовній заяві вказує, що ним було надано Відповідачу транспорті послуги на суму 15000 грн., які були оплачені Відповідачем лише частково в розмірі 8500 грн., у зв"язку з чим заборгованість Відповідача еред позивачем становить 6500 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до частини 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, як Господарський кодекс України, так і Цивільний кодекс України вимагають належного виконання боржником свого зобов'язання перед кредитором у відповідності до положень договору та чинного законодавства.

Згідно частини 7 ст. 193 Господарського кодексу та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором сторін та законом одностороння відмова від зобов'язання не встановлена.

Ст. ст. 909, 917, 924 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Перевізник зобов'язаний надати транспортні засоби під завантаження у строк, встановлений договором. Перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Як вбачається з матеріалів справи позивач були виконав свої зобов'язання за договорами - заявками та надав відповідачеві послуги з перевезення вантажу на суму 15000 грн.

На виконання умов Договору-заявки № 15/09091 на суму 10000 грн. від 09.09.2015 р. розвантаження відбулося 16.09.2015р.

На виконання умов Договору-заявки № 15/09091 на суму 6000 грн. від 09.09.2015 р. розвантаження відбулося 18.09.2015р.

Всього було надано послуг на суму 15000,00 грн.

Відповідачем було здійснено часткову оплату наданих послуг, а саме, 27.11.2015 було сплачено відповідачу 7500 грн. та 08.06.2016 було сплачено 1000 грн.

29.07.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою про погашення заборгованості в сумі 6500 грн., акт здачі - прийняття виконаних робіт від 17.09.2015 та рахунок - фактуру №26 від 17.09.2015, яка була залишена відповідачем без задоволення.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. І ст. 258 ЦК України). Так, пункт 3 статті 925 ЦК України передбачає, що до вимог, які випливають із договору перевезення вантажу застосовується позовна давність в один рік.

В той же час, пунктом 5 статті 315 Господарського кодексу України (ГК України) встановлено, що для пред'явлення перевізником до вантажовідправника та вантажоодержувача позовів, що випливають з перевезення, встановлюється шестимісячний строк.

Отже, для перевізника встановлено шестимісячний строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав при зверненні до господарського суду із позовом, підставою якого є невиконання умов договору внутрішнього перевезення.

Згідно із ч. 6 ст. 315 ГК України щодо спорів, пов'язаних з міждержавними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Так як Україна приєдналась до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вчиненої 19.05.56 р. в м. Женеві, відповідно до Закону України "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 р. та є договірною країною у розумінні ч. 1 ст. 1 Конвенції, тому суд дійшов до висновку, що перевезення виконане на підставі спірних договорів - заявок на перевезення вантажів автомобільним транспортом входить в сферу її застосування.

Відповідно ч. 1 ст. 32 Конвенції подання позовів, які можуть виникнути внаслідок здійснення перевезень, виконаних у відповідності із цією Конвенцією, можуть здійснюватись на протязі одного року. Однак у випадках навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки, відлік якого починається по закінченню тримісячного терміну з дня укладання договору перевезення.

Враховуючи, що судом встановлено неналежне виконання відповідачем зобов'язання по договорам - заявкам на перевезення вантажів автомобільним транспортом щодо сплати послуг за перевезення вантажу, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду у межах строку позовної давності.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, відзив на позов не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної заборгованості в розмірі 6500 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення на користь позивача 317,50 грн. 3% річних та 1651,12 грн. інфляційних, суд зазначає наступне.

Згідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши договори - заявки від 09.09.2017 року щодо строків оплати наданих позивачем послуг з перевезення суд встановив, що відповідно до пункту 20 договорів - заявок на перевезення вантажу "Стоимость перевозки" встановлено, вартість перевезення по факту отримання оригінальних документів на протязі 5 б.д., при цьому, не встановлено які саме оригінальні документи мали на увазі сторони, у який спосіб та хто їх повинен отримати (експедитор, який є замовником послуг або вантажеотримувач), а в пункті 21 "Условия оплаты" передбачено - сума зазначена з урахуванням фінансової гарантії.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторонами за спірними правовідносинами не було досягнуто згоди щодо строків виконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті наданих послуг.

Частиною 3 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом було перевірено правильність розрахунку річних та інфляційних витрат, зробленого позивачем, та встановлено, що позивачем було невірно визначено дату граничного терміну оплати, а саме, зважаючи на встановлені судом обставини, строк настання обов'язку у відповідача щодо оплати наданих послуг слід визначати з моменту направлення претензії на адресу відповідача.

Як вже було встановлено вище, 29.07.2016 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію з вимогою про погашення заборгованості в сумі 6500 грн.

Згідно п.п. 4.1.3 - 4.1.5. п. 4.1. Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №1149 від 12.12.2007р. нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв'язку (без урахування вихідних днів об'єктів поштового зв'язку) між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - 4.1.1. Місцевої - Д+2, пріоритетної - Д+1; п.п.4.1.2. У межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+1; п.п. 4.1.3. Між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування) - Д+4, пріоритетної - Д+2; п.п. 4.1.4. Між іншими населеними пунктами різних областей України - Д+5, пріоритетної - Д+4, де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об'єкті поштового зв'язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. (Пункт 4.1 глави 4 в редакції Наказу Міністерства транспорту та зв'язку N 1267 ( z1254-09 ) від 08.12.2009р.)

Відповідно до п.4.2. Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень та поштових переказів, затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №1149 від 12.12.2007р. при пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 4.1 нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Відповідно до вказаних норм, претензія позивача повинна була надійти на адресу відповідача 04.08.2016, а з урахуванням 7 днів на виконання вимог претензії, передбачених ст. 530 ЦК України, порушення обов'язку відповідача щодо оплати послуг виникло з 12.08.2016.

Здійснивши власний розрахунок суми 3 % річних та інфляційних втрат за період прострочення заборгованості з 12.08.2016 по 15.02.2017 (188 днів прострочки), суд зазначає, що розмір 3% річних від простроченої суми становить 100,44 грн., а розмір інфляційних втрат становить 542,71 грн.

Враховуючи викладене вище, суд визнав позовні вимоги в частині стягнення 3% річних від простроченої суми в розмірі 100,44 грн. та інфляційних втрат в розмірі 542,71 грн. обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення 217,06 грн. 3% річних та 1108,41 грн. інфляційних втрат слід відмовити у зв'язку з невірним розрахунком.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача штрафні санкції в вигляді 4248,51 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 4500,00 грн. штрафу 20% від вартості послуг та 15000,00 грн. штрафу у розмірі 100% річних від простроченої суми.

Розглянувши позовні вимоги в цій частині, суд зазначає наступне.

Ст. 549 Цивільного кодексу України, вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

П. 22.3 договорів - заявок сторонами було встановлено, що в разі несвоєчасної оплати, замовник сплачує перевізнику штраф у розмірі 20 % від вартості перевезення, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Здійснивши власний розрахунок суми пені за період прострочення заборгованості в розмірі 6500 грн. з 12.08.2016 по 15.02.2017 (188 днів прострочки), суд зазначає, що розмір пені становить 968,70 грн.

Крім того, враховуючи, що позивачем було надано послуги з перевезення на суму 15000 грн. сума штрафу у розмірі 20 % від вартості перевезення становить 3000 грн.

П. 22.4 договорів - заявок сторонами було встановлено, що в разі прострочення грошового зобов'язання більш ніж на місяць, замовник сплачує перевізнику 100 % річних від простроченої суми платежу за час прострочення платежу.

Здійснивши власний розрахунок суми 100 % річних штрафних санкцій за період прострочення заборгованості в розмірі 6500 грн. з 12.08.2016 по 15.02.2017 (188 днів прострочки), суд зазначає, що його розмір становить 3347,95 грн.

Враховуючи викладене вище, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій у вигляді 3279,81 грн. пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, 1500,00 грн. штрафу 20% від вартості послуг та 11652,05 грн. штрафу у розмірі 100% річних від простроченої суми слід відмовити у зв'язку з невірним розрахунком.

Таким чином загальний розмір штрафних санкцій, які обгрунтовані становить 7316,65 грн. (968,70 грн. пені + 3000,00 грн. 20 % від вартості перевезення + 3347,95 грн. 100 % річних штрафних санкцій).

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п. 3 ст. 83 ГПК України, суд враховує вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського Суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З врахуванням досліджених у справі обставин, суд прийшов до висновку про зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру штрафних санкцій, суд взяв до уваги наступні обставини:

- відповідач має статус приватного підприємця;

- штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора;

- ступень виконання зобов'язання (відповідачем було погашено більшу частину заборгованості до пред"явлення до нього вимоги);

- незначну кількість днів прострочення виконання основного зобовязання.

Поряд з цим, визначаючись щодо зменшення, суд також враховує обовязковість виконання зобовязань, баланс інтересів сторін.

З огляду на викладене, суд, користуючись правом, наданим йому ст. 551 Цивільного кодексу України, 233 Господарського кодексу України та ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, зменшує штрафні санкції на 50,0% (від суми перерахованої судом) та стягує з відповідача 484,35 грн. пені + 1500,00 грн. 20 % від вартості перевезення + 1673,97 грн. 100 % річних штрафних санкцій).

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

З огляду на вищевикладене, заявлені позивачем до стягнення позовні вимоги підлягають задоволенню судом частково.

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до ст. 49 ГПК України.

Також суд враховує п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якій вказується, що у разі, коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст.ст. 1, 4-3, 4-5, 12, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 75, 82, 83, 84, 85, Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ІН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2) - 6500 грн. основної заборгованості, 100,44 грн. річних, 542,71 грн. інфляційних втрат, 484,35 грн. пені, 1500,00 грн. штрафу у вигляді 20 % від вартості перевезення, 1673,97 грн. 100 % річних штрафних санкцій та 718,12 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову вімовити.

Повне рішення складено 18.04.2017 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя С.А. Прохоров