ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017 року Справа № 912/952/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Широбокова Л.П., Орєшкіна Е.В.

секретар судового засідання Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

від третьої особи (ОСОБА_1.): не з'явився

від третьої особи (ОСОБА_2.): не з'явився

від третьої особи (ОСОБА_3.): не з'явився

від третьої особи (ОСОБА_4.): не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.01.2017р. у справі №912/952/16

за позовом Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області, м.Кропивницький, Кіровоградська область

до Кіровоградської міської ради, м.Кропивницький, Кіровоградська область

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2, м.Кропивницький, Кіровоградська область

про визнання недійсним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 27.01.2017р. у справі №912/952/16 (суддя Макаренко Т.В.) задоволено позов повністю. Визнано недійсним та скасовано рішення п'ятдесят другої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради від 20.09.2015р. №4538 "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1". Стягнуто з Кіровоградської міської ради на користь Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області 1378,00 грн. судового збору.

Третя особа (ОСОБА_2.), не погодившись з рішенням місцевого господарського суду подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що з ухваленим рішення не згодна, у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи. Просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове рішення, в якому відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі.

ОСОБА_2 вважає, що за умов, вказаних в позові, порушене право підлягає захисту в порядку ст. 387, а не ст. 391 Цивільного кодексу України, і суд повинен був відмовити в задоволенні позову у зв'язку з невірно обраним позивачем способом захисту. Також вказує на не врахування судом норм ст.ст. 21, 396 Цивільного кодексу України та ст. 152 Земельного кодексу України, відповідно до яких, на думку третьої особи, мав бути розглянутий даний спір.

Обґрунтовує свої доводи ОСОБА_2., зокрема тим, що під час будівництва типографського комплексу по АДРЕСА_2 з домоволодіння по АДРЕСА_1 було вилучено частину земельної ділянки площею до 200 кв. м, після чого власники цього комплексу встановили огорожу з залізобетонних плит, яка існує і на сьогодні, що підтверджується матеріалами обстеження, які неодноразово проводились працівниками бюро технічної інвентаризації. В матеріалах інвентарної справи містяться довідки від 2010 року, якими підтверджується, що станом на 2010 рік міськвиконком є власником домоволодіння по АДРЕСА_1, згідно плану-схеми земельна ділянка під домоволодінням складає 650 кв. м. Також вказує на висновок, який свідчить про те, що домоволодіння за вказаною адресою зруйновано з 6% процентом залишку, враховуючи ці відомості, управлінням міськвиконкому було прийнято рішення про зняття з обліку втраченого нерухомого майна. В такому разі земельна ділянка під зруйнованим нерухомим майном зараховувалась до земель запасу міста і, виходячи з норм земельного законодавства могла бути надана будь-якій особі для розміщення будь-якого об'єкта архітектури.

Вказує ОСОБА_2 і на те, що технічна документація по відновленню меж земельної ділянки, розроблена позивачем в 2016 році, не відповідає вимогам ст. 123 Земельного кодексу України та ст. 55 Закону України "Про землеустрій". Не погоджується третя особа і з висновками експерта у даній справі, вважає, що вони містять лише припущення експерта та зазначає, що відсутність у експерта офіційних відомостей з державного земельного кадастру (копій поземельних книг) унеможливлює проведення експертизи, а використання при її проведенні інших матеріалів не відповідає нормам закону.

Також ОСОБА_2 вважає, що при прийнятті оскарженого у даній справі рішення Кіровоградська міська рада діяла в межах своєї компетенції, відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України та Закону України "Про місцеве самоврядування", у спосіб передбачений ст.ст. 116, 118 Земельного кодексу України. Зазначає, що виходячи з обставин справи, земельна ділянка передана у власність громадянину ОСОБА_3 на підставі оскарженого рішення, була відчужена шляхом укладення договору купівлі-продажу з громадянином ОСОБА_4, яку останній в подальшому передав за договором купівлі - продажу ОСОБА_1, а той в свою чергу, рішенням від 05.05.2016р. поділив земельну ділянку на два окремих об'єкта цивільних прав (дві земельні ділянки) і продав їх ОСОБА_2 Крім того апелянт зазначає, що спірне рішення ради є актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою юридичну силу після реєстрації громадянином ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, та втратило чинність після прийняття ОСОБА_1 свого рішення щодо поділу земельної ділянки. Посилаючись на судову практику Верховного Суду України, третя особа робить висновок, що позивачем у межах цього провадження заявлені лише вимоги про визнання недійсним рішення, яке вичерпало свою дію фактом його виконання і скасування такого акта не породжує жодних наслідків для позивача, зважаючи на те, що право власності на це майно зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі нового рішення та договору купівлі-продажу, на виконання яких зареєстровано нове право власності на нові земельні ділянки.

Відповідач (Кіровоградська міська рада) у відзиві на апеляційну скаргу вважає доводи викладені ОСОБА_2 необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на той факт, що при передачі земельної ділянки ОСОБА_3 в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0650 га на наявність державного акту на право постійного користування землею, виданого на ім'я Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області 27.12.2001р. (кадастровий номер НОМЕР_1), не було враховано. Просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.01.2017р. у справі №912/952/16 залишити без змін.

Також просить провести розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 у справі №912/952/16 без участі представника Кіровоградської міської ради.

18.04.2017р. судом отримано заперечення позивача на апеляційну скаргу, з доводами якої він не погоджується та зазначає, що земельна ділянка площею 2668,3 кв. м з 2001 року належить Кіровоградській ОДПІ на праві постійного користування, а прийняття неправомірного Рішення п'ятдесят другої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради від 22.09.2015р. №4538 "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1" порушує права та інтереси Кіровоградської ОДПІ та позбавляє права користуватися земельною ділянкою, яка належить їй на праві власності. Вважає, що Кіровоградська ОДПІ звернулася до суду за захистом своїх порушених прав з предметом позову у відповідності до вимог чинного законодавства і рішення Кіровоградської міської ради №4538 від 20.09.2015р. не скасовано, тому на думку позивача, твердження апелянта про те, що вказане Рішення втратило свою чинність виходячи із відсутності земельної ділянки сформованої на підставі цього рішення не носить під собою правового підґрунтя. Вказує, що позиція апелянта стосовно того, що висновки експерта не ґрунтуються на офіційних відомостях та містять лише припущення, є безпідставними, оскільки означені висновки експертизи не оспорювані сторонами. Разом з тим позивач повідомляє, що листом від 18.03.2016р. за №21421/10/11-23-03-14 Кіровоградська ОДПІ звернулася до Міського голови "Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою" згідно ст.55 Земельного кодексу України і рішенням Кіровоградської міської ради від 14.06.2016р. за №375 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по АДРЕСА_2 загальною площею 0,2668 га для розміщення адміністративного будинку. Зазначає, що ТОВ "Тектоареал" розроблено та надано технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) Кіровоградської ОДПІ для розміщення адміністративного будинку по АДРЕСА_2 загальною площею 0,2668 га, що і є цільовим призначенням земельної ділянки. Позивач вказує, що нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку щодо звернення з заявою до кадастрового реєстратора, тому Кіровоградська ОДПІ звернулася з даною заявою в березні 2016 року, що ніяким чином не позбавляє її права власності на оспорювану земельну ділянку і доводи апелянта, що розроблення цієї документації свідчить про відсутність меж земельної ділянки, на думку позивача, є також безпідставними. Також зазначає, що і Кіровоградська міська рада не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача в частині визнання недійсним та скасування рішення від 20.09.2015р. №4538 "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1". Позивач просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін та розглянути справу без участі представника позивача за наявними матеріалами справи.

18.04.2017р. позивачем також подано клопотання про заміну у даній справі Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області на Кропивницьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Кіровоградській області, у зв'язку з перейменуванням.

19.04.2017р. від третьої особи ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі та просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, в якому відмовити позивачу у задоволенні його вимог в повному обсязі. Вказує, що придбав зазначену в позові земельну ділянку за договором купівлі-продажу і має всі дозвільні документи на будівництво від посадових осіб міської ради. Звертає увагу, що спірна земельна ділянка відгороджена від позивача залізобетонною огорожею і не використовувалась за призначенням більше двадцяти років. Вважає, що вимога позивача є надуманою, не відповідає ні обставинам справи, ні нормам закону.

Треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відзив на апеляційну скаргу по суті заявлених вимог не надали.

У судове засідання 19.04.2017р. учасники судового процесу не з'явилися, явку своїх повноважних представників не забезпечили, про дату, час та місце проведення судового засідання апеляційним господарським судом у даній справі повідомлені належним чином за їх місцезнаходженням згідно матеріалів справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (щодо позивача, відповідача, третьої особи ОСОБА_3 та представника третіх осіб ОСОБА_2 і ОСОБА_1.), поштовим поверненням відділення зв'язку за незапитом (щодо третьої особи ОСОБА_4.).

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що строк апеляційного перегляду спливає 20.04.2017р., а неявка представників сторін не перешкоджає дослідженню та оцінці наявних матеріалів справи, повнота яких дозволяє визначитись відносно законності оскарженого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути по суті в цьому судовому засіданні в порядку ст.ст. 75, 99 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджено матеріалами справи на підставі рішення двадцять першої сесії Кіровоградської міської ради двадцять третього скликання від 21.08.2001р. №1134 Кіровоградській об'єднаній державній податковій інспекції (надалі - позивач) надано в постійне користування земельну ділянку площею 2668,3 кв. м для розміщення адміністративного будинку.

На підставі вказаного рішення 06.12.2001р. складено Акт встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі за адресою: АДРЕСА_2.

На вказаній земельній ділянці фактично розташований комплекс будівель за адресою: АДРЕСА_2, з яких 53/100 частин належить Державі в особі Верховної Ради України та перебуває в оперативному управлінні Державної податкової адміністрації України.

Вказане підтверджується Свідоцтвом про право власності, яке видане на підставі рішення Кіровоградського міськвиконкому від 26.07.2001р. №947 від 11.09.2001р. НОМЕР_2 (реєстраційний №1 від 18.09.2001р. в Кіровоградському КООБТІ) та Актом приймання-передачі нерухомого майна від 12.03.2001 року, відповідно до якого Редакційно-видавничий корпус передається в оперативне управління Державної податкової адміністрації України з постановкою на балансовий облік у Кіровоградській об'єднаній державній податковій інспекції.

На цю земельну ділянку позивачу було видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3 від 27.12.2001р., який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею №1599, кадастровий номер НОМЕР_4.

З 2001 року до теперішнього часу означена земельна ділянка площею 2668,3 кв. м перебуває у постійному користуванні позивача.

Також місцевим господарським судом вірно встановлено, що разом із тим, рішенням сорок дев'ятої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради №4234 від 14.07.2015р. "Про надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1", ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність по АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,0650 га - землі одно-та двоповерхової житлової забудови для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (КВЦПЗ 01.01) за рахунок земель житлової та громадської забудови, що перебувають у запасі.

Наступним рішенням п'ятдесят другої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради №4538 від 22.09.2015р. "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1":

- затверджено ОСОБА_3 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0650 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

- передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0650 га по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0650 га - землі одно- та двоповерхової житлової забудови (КВЦПЗ 01.01) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), (кадастровий номер НОМЕР_5) за рахунок земель житлової та громадської забудови.

- зобов'язано ОСОБА_3 зареєструвати право на земельну ділянку, передану у власність, згідно з чинним законодавством України.

- контроль за виконанням даного рішення покладено на постійну комісію міської ради з питань архітектури, будівництва та регулювання земельних відносин та заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради ОСОБА_5

Позивач, звертаючись із позовом до Кіровоградської міської ради (відповідач) та до ОСОБА_3, про визнання недійсним та скасування рішення п'ятдесят другої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради №4538 від 22.09.2015р. "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1" (надалі - оспорюване рішення) зазначав, що цим рішенням порушені права позивача, оскільки надана земельна ділянка перебуває в складі земельної ділянки, якою користується позивач.

У якості правового обґрунтування своїх вимог позивач посилається на норми ч. 1 ст. 23, ст.ст. 90, 93, ч.ч. 1 і 2 ст. 116, ст. 125, ст. 152 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 391 Цивільного кодексу України тощо.

Статтею 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема вимоги про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу органів місцевого самоврядування; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення тощо.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи землевпорядної документації, Державний акт НОМЕР_3 від 27.12.2001р. на право постійного користування землею Кіровоградській ОДПІ є дійсним по цей час.

У той же час, з матеріалів справи вбачається, що під час будівництва типографського комплексу по АДРЕСА_2 з домоволодіння по АДРЕСА_1 було фактично вилучено частину земельної ділянки площею до 200 кв. м, після чого власники цього комплексу встановили огорожу з залізобетонних плит, яка існує і на сьогодні, що підтверджується матеріалами обстеження, які неодноразово проводились працівниками бюро технічної інвентаризації.

В матеріалах інвентарної справи містяться довідки від 2010 року, якими підтверджується, що станом на 2010 рік міськвиконком є власником домоволодіння по АДРЕСА_1, згідно плану-схеми земельна ділянка під домоволодінням складає 650 кв. м.

Із тексту оспорюваного рішення відповідача також вбачається, що земельна ділянка площею 0,0650 га, по АДРЕСА_1, яку за спірним рішенням відповідача-1 передано ОСОБА_3 безоплатно у власність, була віднесена до земель житлової та громадської забудови та перебувала у запасі.

У листі Управління земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища №340 від 14.04.16р. зазначається, що при передачі земельної ділянки ОСОБА_3 в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0650 га, наявність державного акту на право постійного користування землею позивачем враховано не було.

Відтак причиною не врахування державного акту на право користування земельною ділянкою, виданого 21.12.2001р. Кіровоградській ОДПІ, під час надання ОСОБА_3 земельної ділянки, ймовірно стала та обставина, що позивачем не було занесено свій кадастровий номер до Державного земельного кадастру, у зв'язку з чим ні Кіровоградській міській раді, ні Управлінню Держземагентства у Кіровоградському районі Кіровоградської області не було відомо про право користування ОДПІ суміжною зі спірною земельною ділянкою. У публічній кадастровій карті України відомості про земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 на момент прийняття оспорюваного рішення відповідача були відсутні.

З метою встановлення факту наявності чи відсутності у діях відповідача порушень земельного законодавства в частині надання ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0650 га по АДРЕСА_1, та з'ясування питання чи входить до складу земельної ділянки площею 2668,3 кв. м, належної позивачеві на праві постійного користування спірна земельна ділянка площею 0,0650 га, надана ОСОБА_3 оспорюваним рішенням, ухвалою суду першої інстанції від 10.05.2016р. у даній справі призначалась судова земельно-технічна експертиза.

На вирішення судового експерта судом поставлено наступні питання:

1) Чи має місце порушення землекористування, зокрема перетинання чи накладення земельних ділянок кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2668,3 кв. м, наданої згідно з Планом зовнішніх меж землекористування в постійне користування Кіровоградській ОДПІ відповідно до Державного акта НОМЕР_3 від 27.12.2001р., та кадастровий номер НОМЕР_5, площею 0,0650 га по АДРЕСА_1, наданої ОСОБА_3 на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 22.09.2015р. №4538 "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1", відповідно до правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки та вимог нормативно-правових актів;

2) У випадку, якщо буде встановлено накладання або перетинання земельних ділянок відповідно до правовстановлювальних документів та документації із землеустрою на ці земельні ділянки, вказати у якій частині (розміри, площу, конфігурацію);

3) Чи входить земельна ділянка кадастровий НОМЕР_5 по АДРЕСА_1 площею 0,0650 га до складу земельної ділянки кадастровий НОМЕР_4, яка належить на праві постійного користування Кіровоградській ОДПІ згідно Державного акта від 27.12.2001р. НОМЕР_3.

За Висновком, наданим Кіровоградським відділенням Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03.11.2016 р. №853-854, при дослідженні земельних ділянок кадастровий номер НОМЕР_1, площею 2668,3 кв. м наданої згідно з планом зовнішніх меж землекористування в постійне користування Кіровоградській ОДПІ відповідно до Державного акта НОМЕР_3 від 27.12.2001р. та кадастровий номер НОМЕР_5, площею 0,0650 га по АДРЕСА_1 наданої ОСОБА_3 на підставі рішення Кіровоградської міської ради від 22.09.2015р. №4538 "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1" експертизою було встановлено, що:

- земельна ділянка, яка надана ОСОБА_3 враховуючи креслення у матеріалах справи №912/952/16 на сторінках 38, 46, 122, 123, 130 накладається на земельну ділянку, що надана Кіровоградській ОДПІ;

- відповідно до межових знаків, які встановлюють межі земельної ділянки на місцевості встановити неможливо, оскільки експерту надано до огляду тільки земельну ділянку, яка належить Кіровоградській ОДПІ по АДРЕСА_2, межові знаки земельної ділянки по АДРЕСА_1 експерту для огляду не представлені;

- по питаннях 2, 3 експертом зазначено, що на ці питання чітко відповісти не можливо, оскільки експерту не надано для огляду межові знаки земельної ділянки по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 Але земельна ділянка, що надана ОСОБА_3 по АДРЕСА_1, враховуючи креслення у матеріалах справи №912/952/16 на сторінках 38, 46, 122, 123, 130 накладається на земельну ділянку, що надана Кіровоградській ОДПІ, в частині виходу до АДРЕСА_1.

Крім того, експертом в дослідницькій частині експертного висновку зазначено, що у виготовленому ПП "Альфа-Земпроект" проекті землеустрою на замовлення ОСОБА_3 відсутнє погодження з власниками суміжних власників земельних ділянок.

Таким чином, наявні в матеріалах докази, з урахуванням означеного висновку експертизи підтверджують доводи позивача, що оспорюваним рішенням відповідачу надано земельну ділянку, яка накладається на земельну ділянку, що надана позивачу відповідно до рішення двадцять першої сесії Кіровоградської міської ради двадцять третього скликання від 21.08.2001р. №1134 площею 2668,3 кв. м.

Разом із цим колегія суддів, дослідивши доводи апелянта (ОСОБА_2.) погоджується з тим, що означений висновок експертизи містить вірогідні висновки щодо поставлених на вирішення експертизи питань, оскільки не містить конкретних даних щодо того, яким чином відбувається таке накладення земельних ділянок, на підставі яких межових знаків, що характеризують спірну земельну ділянку, судовий експерт дійшов до такого висновку, та чому наявна у справі графічні матеріали щодо досліджуваних земельних ділянок (їх розміру, площі та конфігурації) вказують тільки на можливе незначне перетинання окремих частин цих земельних ділянок по їх межах.

Врахувавши встановлені обставини, які передували прийняттю відповідачем оспорюваного рішення та набуттю ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, а також той факт, що позивач користується земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_5, відповідно до Державного акта НОМЕР_3 від 27.12.2001р., який не визнано недійсним та не скасовано, місцевий господарський суд дійшов висновку, що оспорюване рішення дійсно порушує права позивача, прийнято всупереч нормам ст.ст. 391, 395 Цивільного кодексу України, а відтак дійшов висновку щодо повного задоволення вимог позивача та визнав недійсним і скасував оспорюване рішення п'ятдесят другої сесії шостого скликання Кіровоградської міської ради №4538 від 20.09.2015р. "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1".

При вирішенні даного спору місцевий господарський суд виходив із того, що встановив факт порушення норм ст.ст. 391, 395 Цивільного кодексу України при прийнятті відповідачем оспореного рішення, що й слугувало підставою для визнання його недійсним.

Однак, колегія суддів апеляційного господарського суду, розглянувши доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Причиною апеляційного оскарження є питання чи є правомірною, в контексті обраного способу захисту, вимога позивача про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, яке порушує права позивача, оскільки на підставі оскарженого рішення відповідача ОСОБА_3 було надано у власність земельну ділянку, яка накладається на земельну ділянку, що була передана в постійне користування позивачу та не вилучалася в останнього у встановленому порядку, з огляду на те, що власником цієї ділянки наразі є інша особа.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 395 Цивільного кодексу України визначає види речових прав на чуже майно, а саме, що речовими правами на чуже майно є: 1) право володіння; 2) право користування (сервітут); 3) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); 4) право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до частини 1 статті 123 Земельного кодексу України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про державний земельний кадастр", право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті "а" частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.

За приписами статті 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

За визначенням, яке надає ст. 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Що стосується земельних ділянок, то стаття 152 Земельного кодексу України визначає способи захисту прав на земельні ділянки та при цьому встановлює, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 153 Земельного кодексу України, яка встановлює гарантії права власності на земельну ділянку, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Щодо відповідальності органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за порушення права власності на землю, то згідно зі статтею 154 Земельного кодексу України, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

За приписами статті 155 Цивільного кодексу України відповідальність органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за видання актів, які порушують права власників земельних ділянок, полягає в тому, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержані у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч. 13 ст. 123 Земельного кодексу України).

Порядок вирішення питань, пов'язаних із забудовою територій, врегульований також Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" , положення ч. 2 ст. 16 та ч.4 ст. 26 якого визначають, зокрема, що забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення, встановленого відповідно до законодавства, а право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Окремо Законом України "Про землеустрій" врегульовано також питання розробки проектів землеустрою. Так за ст. 50 цього Закону, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як вірно було встановлено місцевим господарським судом і це підтверджено наявними в матеріалах даної справи доказами, прийняттю відповідачем оспорюваного рішення передувало інше рішення відповідача, яким було надано згоду на надання ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1, а після прийняття рішення про затвердження розробленого проекту землеустрою передано у власність ОСОБА_3 спірну земельну ділянку, право власності на яку було зареєстровано у встановленому порядку з присвоєнням відповідного кадастрового номера.

Таким чином, ОСОБА_3 реалізовував своє право на отримання у власність означеної земельної ділянки в порядку, встановленому чинним законодавством, а відповідач, приймаючи оспорюване рішення, реалізовував свої повноваження в сфері земельних відносин та містобудування.

Відповідно до п. 10 ст. 59 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Дослідивши матеріали справи, які містять надані сторонами документи, що стосуються розробки та погодження проектів землеустрою на обидві земельні ділянки (позивача та третьої особи - ОСОБА_3.), колегія суддів погоджується, що вони не містять доказів того, що позивачем надавалась згода на вилучення частини земельної ділянки, що була надана йому на праві постійного користування, як і доказів погодження меж суміжних земельних ділянок, що мало наслідком порушення прав позивача.

Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Відповідно до роз'яснень, наданих господарським судам у п.п.1.2.4. п.1.2. пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 ЦК України, статей 123, 124, 127, 128 ЗК України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог ЗК України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Спір, що виник внаслідок порушення права суб'єкта господарської діяльності на земельну ділянку, в тому числі органами державної влади та місцевого самоврядування, є спором про право цивільне і підлягає розгляду за правилами ГПК. Зокрема, відповідно до статті 20 ГК України, статей 16, 393 ЦК України визнання судом незаконним і скасування акта органів державної влади, влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, належить до способів захисту права власності. Предметом спору є захист права власності особи, а не публічно-правових інтересів держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади (абзаци 1 і 2 підпункту 1.2.5. підпункту 12. Пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

З огляду на наведені норми права та правові позиції щодо їх застосування, місцевий господарський суд правильно відмовив в клопотанні третьої особи - ОСОБА_1 про припинення провадження у даній справі, обґрунтоване тим, що заявлена позовна вимога не може бути розглянута судом у порядку встановленому ГПК України, так як даний спір може бути вирішено за правилами встановленими КАС України.

У підпункті 1.3. пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" також відзначено, що у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів V ЗК України:

- щодо набуття, здійснення та припинення прав юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, територіальних громад та держави на земельні ділянки (крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності");

- пов'язані із захистом права на земельні ділянки (в тому числі відновлення порушеного права третьої особи, яка на підставі рішень державних органів або органів місцевого самоврядування претендує на спірну земельну ділянку);

- про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства;

- про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок;

- про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою;

- пов'язані з набуттям, зміною та припиненням права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- про встановлення, зміну та припинення земельного сервітуту;

- що виникають з укладення, зміни, розірвання, виконання договору оренди земельних ділянок, інших договорів користування земельними ділянками, в тому числі спори про стягнення заборгованості з орендної плати за договорами на користування земельною ділянкою;

- про стягнення шкоди, у тому числі упущеної вигоди, завданої порушеннями прав власників, у тому числі держави та територіальних громад, і користувачам земельних ділянок;

- інші спори, пов'язані з правами і охоронюваними законом інтересами суб'єктів господарювання та інших юридичних осіб на земельні ділянки.

Відтак даний спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а щодо позовної вимоги позивача про визнання незаконним рішення відповідача, як органу місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність, то така вимога відповідає тим способам, які визначені нормами чинного законодавства.

Разом із цим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що вирішуючи позовні вимоги по суті, суд першої інстанції помилково не врахував про таке.

Конституційний Суд України у рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначив, що конституційний принцип правової держави передбачає встановлення правопорядку, який повинен гарантувати кожному утвердження і забезпечення прав і свобод.

Також Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16.04.2009р. №7-рп/2009 у справі №1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування. Вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних актів належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів.

Аналогічний правовий висновок неодноразово викладався Верховним Судом України у інших справах, зокрема: в постанові від 06.10.2015р. у адміністративній справі №21-1306а15, в постанові від 06.07.2016р. в господарській справі №3-514гс16, в постанові від 12.10.2016р. в господарській справі №3-527гс16, в постанові від 19.10.2016р. в господарській справі №3-806гс16, в постанові від 09.11.2016р. в господарській справі №3-108гс16.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" питання щодо скасування актів органів виконавчої влади, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах їх повноважень, вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Згідно з частиною дев'ятою статті 59 цього Закону рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою.

Частиною десятою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними у судовому порядку. Системний аналіз наведених положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас у статті 3 Конституції закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", згідно з якою органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Тому, якщо рішення органу місцевого самоврядування є ненормативним правовим актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання, то воно не може бути в подальшому скасоване органом місцевого самоврядування.

Наведене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 у справі №21-1457а15.

У даній справі судом встановлено, що на підставі рішення відповідача фізична особа отримала право власності на земельну ділянку. Отже, таке рішення не може бути в подальшому скасоване органом місцевого самоврядування.

Із наведених вище положень законодавства та правових позицій Конституційного Суду України та Верховного Суду України випливає також те, що право на зміну та скасування власних рішень закріплене законодавством саме за органом місцевого самоврядування, а суд наділений правим визнання оспорюваних рішень органів місцевого самоврядування незаконними або недійсними, з підстав встановлених законом.

Натомість місцевий господарський суд, при прийнятті рішення у даній справі, яким одночасно визнав недійсним та скасував оспорюване рішення відповідача, означене не врахував.

Також місцевий господарський суд не врахував, що відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 30.09.2015р. у справі №3-553гс15, самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів, та витребування із незаконного володіння земельної ділянки.

Отже, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, обраний позивачем спосіб захисту має приводити до реального відновлення порушеного права.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що первісно на спірній земельній ділянці за адресою по АДРЕСА_1 знаходився 2-х квартирний житловий будинок, який було побудовано в 1959 році для проживання працівників одного з підприємств міста, який останній раз було зареєстровано за Кіровоградським міськвиконкомом, згідно реєстраційного посвідчення від 02.06.1987 року.

На підставі листа Департаменту економіки та фінансів Кіровоградської міської ради №2629/17-у від 22.11.2010р. про погашення правоустановчих документів, державним реєстратором 28.10.2011р. було прийнято рішення про державну реєстрацію припинення права власності на знищений житловий будинок по АДРЕСА_1, а 10.12.2010р. складено Акт знищення, яким зафіксовано знищення цього об'єкту нерухомого майна. В зв'язку зі знищенням вказаного домоволодіння право власності було припинено, а земельна ділянка зарахована до земель резерву міста.

Заявою від 07.03.2015р. ОСОБА_3 (учасник АТО) звернувся до Кіровоградської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,065 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Як вбачається з пояснень представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7, первісний власник земельної ділянки ОСОБА_3 продав її громадянину ОСОБА_4

В матеріали справи надано копію договору купівлі-продажу від 14.01.2016р., згідно з яким ОСОБА_4 (Продавець) продав, а ОСОБА_1 (Покупець) купив земельну ділянку загальною площею 0,0650 в межах згідно з планом, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площа 0,065 га. Право власності за цим Договором, що був нотаріально посвідчений, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою з цього реєстру за станом на 20.01.2016р.

Поділ земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_5 та реєстрацію припинення права власності на цей об'єкт, які проведено відповідно 13.10.2015р. та 26.08.2016р., підтверджено в матеріалах даної справи відповідною Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яку отримано за станом на 23.12.2016р.

15.04.2016р. ОСОБА_1 був виданий Управлінням містобудування та архітектури Кіровоградської міської ради Будівельний паспорт на об'єкт - будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1.

На час розгляду справи судом, відомості з Реєстру прав власності на нерухоме майно про право приватної власності на об'єкти, які розташовані на спірній земельній ділянці, в матеріали справи не надані.

Також представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 пояснив, що ОСОБА_1, як власник земельної ділянки, користуючись своїми правами власника прийняв рішення про поділ земельної ділянки. Тому відомості про сформовану земельну ділянку на підставі рішення Кіровоградської міської ради №4538 від 20.09.2015р. було видалено з державного земельного кадастру, поземельна книга на цю земельну ділянку була закрита. В жовтні 2016 року ОСОБА_1 в свою чергу продав обидві сформовані земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_6 та НОМЕР_7 іншій особі, а саме: ОСОБА_2, згідно з договорами купівлі-продажу від 26.10.2016р.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за станом на 31.10.2016р. власником обох земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_7 та НОМЕР_6 є ОСОБА_2.

Таким чином, встановлені судом апеляційної інстанції обставин свідчать, що на час вирішення спору судом спірна земельна ділянка перебуває у приватній власності фізичної особи - ОСОБА_2, як дві окремі земельні ділянки за цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а на цій земельній ділянці фактично знаходиться об'єкт нерухомого майна.

Відтак, матеріалами справи беззаперечно підтверджено, що на теперішній час оспорюване рішення Кіровоградської міської ради від 20.09.2015р. №4538 "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1" є виконаним, як ненормативний правовий акт місцевого самоврядування одноразового застосування, а передана за цим рішенням спірна земельна ділянка знаходиться у фактичному користуванні не ОСОБА_3, а іншої фізичної особи - ОСОБА_2 у вигляді двох окремих ділянок, на якій фактично розміщено об'єкт нерухомого майна, збудований після прийняття спірного рішення.

Як убачається зі змісту позовної заяви Кіровоградської ОДПІ вимоги про визнання недійсним та скасування оспорюваного рішення були пред'явлені до двох відповідачів: Кіровоградської міської ради та ОСОБА_3. Втім при прийняті цієї позовної заяви до розгляду місцевий господарський суд в ухвалі про порушення провадження у даній справі відмовив у прийнятті цієї позовної заяви в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_3 як фізичної особи, яка не здійснює підприємницьку діяльність, згідно з пунктом 1 частини першої статті 62 ГПК України, врахувавши при цьому, що Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості об'єднання в одне провадження вимог, що підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Разом із цим, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, місцевий господарський суд залучив ОСОБА_3 до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Також ухвалами суду першої інстанції до участі у даній справі були залучені у якості третіх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Пунктами 1, 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" №6 від 23.03.2012р. роз'яснено про те, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009р. "Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до пункту другого і четвертого частини третьої статті 129 Конституції України одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а також змагальність сторін та свобод в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зазначені конституційні принципи закріплені в статтях 42 та 43 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами, для чого господарський суд створює їм необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Пунктом 2 частин 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог (за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання позивача до їх уточнення.

Відтак у суду першої інстанції та у суду апеляційної інстанції відсутні правомочності на вихід за межі позовних вимог позивача у даній справі, а саме на зміну обраного позивачем предмету спору і способу захисту порушеного права, а також на визначення належних відповідачів за такими вимогами, як і вимог до кожного з відповідачів, які б сприяли реальному (дійсному) відновленню порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, судом першої інстанції мотивів не врахування наведених правових позицій Верховного Суду України при вирішені даного спору не наведено.

За таких обставин, слід визнати, що позивач, звертаючись із позовом про визнання недійсним та скасування рішення Кіровоградської міської ради №4538 від 20.09.2015р. "Про передачу ОСОБА_3 безоплатно у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1", обрав спосіб захисту, який не призведе до реального відновлення порушеного права, проте суд першої інстанції на ці обставини уваги не привернув.

На підставі викладеного колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що оскаржене рішення місцевого господарського суду прийнято із порушенням норм матеріального права, тому підлягає повному скасуванню, з підстав пунктом 4 частини 1 статті 104 Господарського процесуального кодексу України, а щодо заявлених позовних вимог суду апеляційної інстанції має бути прийняте нове рішення, яким в задоволенні позову позивачеві слід повністю відмовити.

Разом із цим, розглянувши клопотання Кропивницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області про заміну позивача у даній справі Кіровоградської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області на її правонаступника, колегія суддів встановила, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №941 від 14 грудня 2016р. "Про перейменування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби" були перейменовані деякі територіальні органи Державної фіскальної служби за переліком згідно з додатком, зокрема у Кіровоградській області: Кіровоградська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Кіровоградській області після перейменування має назву Кропивницька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Кіровоградській області (а.с.55-58 т.3), що також підтверджується Випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (а.с.59-60 т.3). Така обставина є підставою для зміни найменування сторони в судовому процесі в порядку ст. 25 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені заявником такої скарги у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача та підлягають відшкодуванню за його рахунок.

Керуючись ст.ст. 49, 25, 99, 101, 103 ч.1 п.2, 104 ч.1 п.4, 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Замінити позивача у справі - Кіровоградську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Кіровоградській області на її процесуального правонаступника - Кропивницьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Кіровоградській області (25009, Кіровоградська область, місто Кропивницький, вулиця Глинки, будинок 2, ).

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 27.01.2017р. у справі №912/952/16 - скасувати повністю та прийняти нове рішення:

В задоволенні позовних вимог Кропивницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з Кропивницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області на користь ОСОБА_2 суму 1515 грн. 80 коп. витрат на сплату судового збору.

Доручити господарському суду Кіровоградської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя Л.П. Широбокова

Суддя Е.В. Орєшкіна