КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. Справа№ 910/15570/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників:

від позивача: Устинов А.В.;

від відповідача: ОСОБА_3;

від третьої особи: Устинов А.В.;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.10.2016р.

у справі №910/15570/16 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА"

до ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

позивача ОСОБА_5

про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "МСА" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з ОСОБА_4 (далі - відповідач) 43 294,38 грн. заборгованості за рахунок частки відповідача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" в статутному капіталі вказаного товариства, на користь позивача в особі голови ради директорів Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" Устинова Анатолія Вікторовича (том справи - 1, аркуші справи - 8-9).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не внесено у повному обсязі свою частку у статутний капітал товариства позивача, що призвело до виникнення заборгованості, внаслідок чого у позивача виникло право на нарахування відповідачу штрафних санкцій, передбачених в п.3.2 Статуту товариства позивача, у розмірі 10% від несплаченої суми за період з 27.06.2016р. по 09.08.2016р.

В процесі судового розгляду позивач уточнив свої вимоги (том справи - 1, аркуші справи - 70-72) та просив суд стягнути з відповідача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА", на користь позивача 43 294,38 грн. заборгованості за рахунок частки (вартості частки) учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" в статутному капіталі товариства.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами, просив суд в позові відмовити. Зокрема, відповідач наголошував на тому, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у сумі 43 294,38 грн. за рахунок частки учасника товариства позивача не відповідає вимогам законодавства, насамперед ст. 149 Цивільного кодексу України, та просив суд застосувати строк позовної давності до вимог позивача про стягнення 10% річних з недовнесеної суми внеску.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2016р., на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено ОСОБА_5 (далі - третя особа).

Третя особа підтримала позовні вимоги з викладених позивачем підстав, просила суд позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 позовні вимоги задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 43 294,38 грн. та 1 378,00 грн. судового збору. В частині позовних вимог про стягнення грошових коштів за рахунок частки у статутному капіталі відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, що призвело до прийняття неправильного рішення по суті заявлених вимог. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- за вимогою позивача про сплату відповідачем частки учасника строк позовної давності сплинув 14.06.2010р. Оскільки вимога про стягнення 10% річних є додатковою вимогою, то позовна давність по ній також сплинула і відповідач просив суд застосувати до названої вимоги строк позовної давності, який судом не був застосований;

- зазначивши про те, що 10% річних з недовнесеної суми до статутного капіталу підлягає стягненню протягом всього строку існування порушення такого зобов'язання, суд не визначився з правовою природою вказаного платежу та не прийняв до уваги, що сплата 10% річних: пов'язана з фактом порушення зобов'язання з внесення частки до статутного капіталу; після сплати частки до статутного капіталу зобов'язання зі сплати 10% річних припиняє своє існування на майбутнє; наявність зобов'язання зі сплати 10% річних з недовнесеної суми має на меті стимулювати особу своєчасно виконувати основне зобов'язання, яке полягає у сплаті своєї частки до статутного капіталу;

- 10% річних є засобом забезпечення зобов'язання із внесення частки до статутного капіталу, а додатковий характер засобів забезпечення зобов'язання прямо передбачений в ч.1 ст. 266 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2017р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.А.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 02.02.2017р.

02.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги.

В судове засідання 02.02.2017р. з'явився лише представник відповідача. Представники позивача та третьої особи не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 16.02.2017р.

В судовому засіданні 16.02.2017р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 16.02.2017р. представник позивача та третьої особи заперечував проти апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 16.02.2017р. представник позивача та третьої особи подав клопотання про продовження строку розгляду справи відповідно до ст. ст. 69, 102 Господарського процесуального кодексу України.

Вказане клопотання було задоволено судом.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017р., на підставі ст. ст. 69, 77, 102 Господарського процесуального кодексу України, строк розгляду апеляційної скарги було продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 16.03.2017р.

13.03.2017р. та 15.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від сторін надійшли письмові пояснення по справі.

15.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №910/15570/16 до набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/32218/15 (його перегляду Вищим господарським судом України).

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник позивача та третьої особи підтримав клопотання про зупинення провадження у справі та просив суд вказане клопотання задовольнити.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник відповідача заперечував проти клопотання позивача, зазначаючи про його необґрунтованість, просив суд залишити клопотання без задоволення.

В судовому засіданні 16.03.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 03.04.2017р.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представники сторін та третьої особи надали пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 03.04.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 13.04.2017р.

11.04.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від сторін надійшли клопотання про залучення до матеріалів справи постанови Вищого господарського суду України від 29.03.2017р. у справі №910/32218/15.

Вказані клопотання були задоволені судом.

В судовому засіданні 13.04.2017р. представник відповідача підтримав раніше надані пояснення з урахуванням додаткових письмових пояснень до апеляційної скарги, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні 13.04.2017р. представник позивача та третьої особи також підтримав пояснення, які надавалися ним у попередніх судових засіданнях, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 13.04.2017р. представник позивача зазначив про те, що він відкликає раніше подане ним клопотання про зупинення провадження у справі №910/15570/16 у зв'язку з його недоцільністю.

Заперечень з цього приводу від представника відповідача не надійшло.

Колегія суддів задовольнила усну заяву представника позивача про відкликання ним клопотання щодо зупинення провадження у справі №910/15570/16.

В судовому засіданні 13.04.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 20.04.2017р.

20.04.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 20.04.2017р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 20.04.2017р. представник позивача та третьої особи також підтримав свої заперечення проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 20.04.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МСА" (далі - позивач) зареєстроване Оболонською районною державною адміністрацією міста Києва 11.12.2002р., про що свідчить наявна в матеріалах справи виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (том справи - 1, аркуш справи - 34).

14.06.2006р. було проведено збори учасників товариства позивача, на яких було прийнято рішення затвердити нову редакцію Статуту товариства (протокол загальних зборів №10 від 14.06.2006р.). Державну реєстрацію змін до установчих документів було проведено державним реєстратором Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації 27.06.2006р., про що зроблено запис №2000003 та проставлено відповідну відмітку на першому аркуші нової редакції Статуту товариства позивача (том справи - 1, аркуш справи - 16).

Згідно з положеннями п.п.2.1, 3.1, 3.2 Статуту позивача (том справи - 1, аркуші справи - 16-22) учасниками товариства є ОСОБА_5 (далі - третя особа) та ОСОБА_4 (далі - відповідач). Для здійснення товариством діяльності, передбаченої цим Статутом, за рахунок грошових вкладів учасників створюється капітал в розмірі 1 600 000,00 грн. Розмір і вид вкладів та розмір частки кожного з учасників в статутному капіталі товариства визначаються наступним чином:

- ОСОБА_5 вносить грошові кошти в сумі 800 000,00 грн., що становить 50% статутного капіталу товариства;

- ОСОБА_4 вносить грошові кошти в сумі 800 000,00 грн., що становить 50% статутного капіталу товариства.

До моменту державної реєстрації кожен з учасників зобов'язаний внести до статутного капіталу 50% свого вкладу. Частини вкладів учасників, що залишились несплаченими, підлягають сплаті протягом першого року діяльності товариства. В разі невиконання зобов'язання учасника щодо своєчасного внесення вкладу, товариство вправі стягнути з цього учасника 10% річних з недовнесеної суми.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав свої зобов'язання щодо внесення всієї суми внеску до статутного капіталу товариства позивача. Загалом відповідачем було внесено лише 301 500,00 грн. Решта грошових коштів перерахована не була, що призвело до виникнення заборгованості.

Позивач направляв відповідачу повідомлення про наявну заборгованість та просив погасити борг (том справи - 1, аркуші справи - 37-40). Однак звернення позивача було залишено відповідачем без належного реагування.

Зважаючи на відмову відповідача в добровільному порядку погасити заборгованість, позивач просив суд на підставі п.3.2 Статуту товариства позивача стягнути 43 294,38 грн., які складають 10% річних з недовнесеної суми, за рахунок належної відповідачу частки учасника товариства.

Місцевий господарський суд позов задовольнив частково, визнавши документально підтвердженими та нормативно обгрунтованими вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 43 294,38 грн. В частині позовних вимог про стягнення грошових коштів за рахунок частки у статутному капіталі відмовлено. При цьому суд в своєму рішенні зазначав наступне:

- зважаючи на положення п.3.2 Статуту товариства, з урахування внесення відповідачем 301 500,00 грн. в статутний капітал товариства, з відповідача за період з 27.06.2015р. по 09.08.2016р. підлягає стягненню 43 294,38 грн. з розрахунку 498 500,00 грн. (800 000,00 грн. - 301 500,00 грн.) * 10%);

- вимоги позивача в частині стягнення 43 294,38 грн. 10% річних за рахунок частки учасника відповідача в товаристві позивача не підлягають задоволенню, оскільки п.3.2 Статуту товариства передбачає право позивача стягнути з учасника 10% річних з недовнесеної суми, що по суті виступає санкцією для забезпечення виконання відповідного зобов'язання, яка розраховується від суми невиконаного грошового зобов'язання. При цьому, Статут товариства не містить положень, якими передбачено право останнього стягувати з учасників внесену частку статутного капіталу через неналежне виконання зобов'язання щодо внесення такої частки у повному обсязі;

- приймаючи до уваги зміст п.3.2 Статуту товариства, в якому по суті зазначено, що 10% річних з недовнесеної суми до статутного капіталу підлягає стягненню з відповідної особи протягом всього строку існування порушення такого зобов'язання, а також зважаючи на те, що таке зобов'язання є триваючим і станом на день розгляду справи не виконано, в даному випадку відсутні підстави для застосування строку позовної давності.

Колегія суддів частково погоджується з висновками місцевого господарського суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Порядок створення, діяльності, припинення, виділу акціонерних товариств, їх правовий статус, права та обов'язки акціонерів визначає Закон України „Про господарські товариства".

Згідно зі ст. ст. 1, 4 названого Закону господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. До господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту.

Товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами (ст. 50 Закону України „Про господарські товариства").

В ст. ст. 87, 91, 92 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення з дня її державної реєстрації і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення. Цивільна дієздатність юридичної особи визначається моментом набуття цивільних прав та обов'язків, які юридична особа здійснює через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно зі ст. 143 Цивільного кодексу України установчим документом товариства з обмеженою відповідальністю є статут. Статут товариства з обмеженою відповідальністю крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу, з визначенням частки кожного учасника; склад та компетенцію органів управління і порядок прийняття ними рішень; розмір і порядок формування резервного фонду; порядок передання (переходу) часток у статутному капіталі.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці (ст. 115 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 52 Закону України "Про господарські товариства" учаснику товариства з обмеженою відповідальністю, який повністю вніс свій вклад, видається свідоцтво товариства.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі (з урахуванням заяви позивача про уточнення позовних вимог) є вимога про стягнення з відповідача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА", на користь позивача 43 294,38 грн. заборгованості за рахунок частки (вартості частки) учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" в статутному капіталі товариства.

Матеріалами справи підтверджено, що учасниками товариства позивача є ОСОБА_5 (третя особа) та ОСОБА_4 (відповідач).

Рішенням Загальних зборів учасників товариства позивача, оформленим протоколом №10 від 14.06.2006р., було збільшено розмір статутного капіталу товариства та визначено його у розмірі 1 600 000,00 грн. з вкладом кожного із учасників по 800 000,00 грн.

Обов'язки учасників господарського товариства визначені ст. 117 Цивільного кодексу України, згідно з якою учасники господарського товариства зобов'язані: додержуватися установчого документа товариства та виконувати рішення загальних зборів; виконувати свої зобов'язання перед товариством, у тому числі ті, що пов'язані з майновою участю, а також робити вклади (оплачувати акції) у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені установчим документом; не розголошувати комерційну таємницю та конфіденційну інформацію про діяльність товариства. Учасники господарського товариства можуть також мати інші обов'язки, встановлені установчим документом товариства та законом.

Аналогічні положення наведені в ст. 11 Закону України "Про господарські товариства".

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав про те, що відповідач, як учасник товариства позивача, не вніс свій вклад до статутного капіталу в повному обсязі. За твердженням позивача, відповідач з 800 000,00 грн. здійснив внесок у загальній сумі 301 500,00 грн., про що вказано у довідці позивача від 09.08.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 41).

Місцевий господарський суд у своєму рішенні послався на те, що рішенням Господарського суду міста Києва від 19.04.2016р. у справі №910/32218/15 аналогічні позовні вимоги, але за інший період було задоволено повністю.

Однак вказане рішення було скасовано постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016р. №910/32218/15 і прийнято нове рішення про відмову у позові в повному обсязі. При чому, названою постановою суду апеляційної інстанції, зокрема, було встановлено, що відповідачем внесено до статутного фонду товариства позивача вклад у загальній сумі 393 500,00 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2017р. було залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016р. №910/32218/15.

В наданих на вимогу Київського апеляційного господарського суду поясненнях позивач зазначав про те, що відповідачем було внесено вклад до статутного фонду у сумі 298 500,00 грн., на підтвердження чого надав до матеріалів справи копії ордеру, квитанцій та виписок по банківському рахунку на загальну суму 298 500,00 грн.

В свою чергу відповідач в наданих суду поясненнях зазначив про те, що ним було сплачено 393 500,00 грн. статутного внеску, на підтвердження чого надав до матеріалів копії виписок по банківському рахунку та квитанцій. При цьому необхідно зазначити про те, що частина наданих відповідачем копій не може бути прийнята судом до уваги, оскільки на них майже відсутній текст, а тому неможливо встановити зміст цих копій (том справи - 1, аркуші справи - 180-187).

Однак, перевіривши перелік платіжних документів та банківських виписок, на які посилаються сторони у своїх поясненнях, колегія суддів дійшла висновку про те, що сторонами надано ідентичний перелік документів, за винятком квитанції №10 від 31.01.2008р. про сплату ОСОБА_5 та ОСОБА_6 по 100 000,00 грн. як поповнення статутного фонду, що була надана відповідачем (том справи - 1, аркуш справи - 191). Вказана квитанція не була врахована позивачем в наданих суду поясненнях та в розрахунку сплаченого відповідачем внеску до статутного фонду товариства позивача.

При цьому у своїх поясненнях від 20.04.2017р. позивач зазначав про те, що учасником товариства позивача є ОСОБА_4, а не ОСОБА_6, як зазначено в наданій відповідачем квитанції №10 від 31.01.2008р., а тому платіж було здійснено помилково.

Водночас, позивач не надав суду доказів повернення перерахованих ОСОБА_6 грошових коштів у сумі 100 000,00 грн. із призначення вказаного платежу як «поповнення стат. фонду», як таких, що були помилково сплачені до статутного фонду.

Колегією суддів враховано посилання позивача в поясненнях від 20.04.2017р. на те, що вказаний вище платіж було сплачено сином відповідача - ОСОБА_6 як повернення коштів за укладеним з позивачем договором зворотної фінансової допомоги. Проте, позивач не надав суду копії договору, про який він зазначав у своїх поясненнях, та доказів надання позивачем фінансової допомоги ОСОБА_6

Місцевим господарським судом взагалі не з'ясовувалося питання щодо того, яка саме сума коштів була перерахована відповідачем до статутного фонду товариства позивача. Фактично Господарський суд міста Києва при розгляді справи №910/15570/16 обмежився лише наданою позивачем довідкою, в якій зазначено про сплату відповідачем 301 500,00 грн. внеску до статутного фонду товариства, тоді як в суді апеляційної інстанції позивач зазначив про наявність у нього платіжних документів на підтвердження сплати відповідачем лише 298 500,00 грн. статутного внеску.

Наведені обставини свідчать про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи.

В матеріалах справи також наявні Свідоцтво б/н від 05.05.2014р. та довідка від 15.08.2015р., видані за підписом директора Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" ОСОБА_8, на підтвердження повної сплати ОСОБА_4 (відповідачем) частки до статутного капіталу товариства (внесення 800 000,00 грн.) (том справи - 1, аркуші справи - 85-86).

Однак вказані документи не можуть вважатися належними доказами у розумінні ст. ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, оскільки Київським апеляційним адміністративним судом у постанові від 04.09.2014р. у справі №826/4855/14 та Окружним адміністративним судом міста Києва у постанові від 31.10.2014р. у справі №826/14135/14 були встановлені факти, зокрема про те, що директор Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" ОСОБА_8 згідно з положеннями Статуту товариства не мав повноважень вчиняти дії від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА", оскільки Статутом товариства передбачено, що такі дії може вчиняти виключно Голова ради директорів. Окрім того, запис про зміну керівника юридичної особи №40003 від 24.03.2014р. адміністративним судом було скасовано.

Таким чином, у ОСОБА_8 були відсутні повноваження на вчинення відповідних дій від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" станом на 05.05.2014р. - дату видачі відповідачу Свідоцтва про сплату частки до Статутного капіталу товариства, а тому вищевказані документи не можуть бути прийняті як доказ на підтвердження внесення відповідачем вкладу до статутного капіталу товариства відповідно до приписів Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА".

Відповідні обставини встановлені постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016р. №910/32218/15, а тому відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України ці обставини не потребують повторного доказування у даній справі.

В ч.3 ст. 144 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо учасники до закінчення першого року з дня державної реєстрації товариства не внесли (не повністю внесли) свої вклади, загальні збори учасників приймають одне з таких рішень: про виключення із складу товариства тих учасників, які не внесли (не повністю внесли) свої вклади, та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про зменшення статутного капіталу та про визначення порядку перерозподілу часток у статутному капіталі; про ліквідацію товариства. Зміни до статуту, пов'язані із зміною розміру статутного капіталу та/або із зміною складу учасників, підлягають державній реєстрації в установленому законом порядку.

Вказані правові норми кореспондуються з положеннями ст. 52 Закону України "Про господарські товариства".

Як вбачається з матеріалів справи, відповідально до п.3.2 Статуту позивача в разі невиконання зобов'язання учасника щодо своєчасного внесення вкладу, товариство вправі стягнути з цього учасника 10% річних з недовнесеної суми.

Зазначаючи про те, що відповідач не вніс до статутного фонду внесок у повному обсязі, позивач просив суд стягнути з відповідача 10% річних від несплаченої відповідачем суми, розмір яких склав 43 294,38 грн. за період з 27.06.2016р. по 09.08.2016р., за рахунок частки відповідача в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА".

Місцевий господарський суд задовольнив вимоги позивача в частині стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 43 294,38 грн., а в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів за рахунок частки у статутному капіталі відмовив.

З цього приводу колегією суддів було встановлено наступне. Дійсно, положеннями Статуту товариства позивача за невнесення вкладу до статутного капіталу товариства передбачена можливість нарахування 10% річних.

Водночас, в ст. 149 Цивільного кодексу України передбачено, що звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі.

Згідно з нормами ч.1 ст. 85, ч.1 ст. 87 Господарського кодексу України та ст. 12 Закону України "Про господарські товариства" господарське товариство є власником майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески. Сума вкладів засновників та учасників господарського товариства становить статутний капітал товариства.

У постанові Верховного Суду України у справі №6-31цс14 від 17.09.2014р., яка відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України повинна враховуватися судами загальної юрисдикції, зазначено про те, що у господарському товаристві статутний капітал поділений на частки, а майно при виході учасника розподіляється між його членами пропорційно часткам у статному капіталі, тобто виходячи з правовідносин спільної часткової власності з визначенням часток у порядку, визначеному законом і статутом товариства.

Згідно зі ст. 149 Цивільного кодексу України звернення стягнення на частину майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства, або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на дату пред'явлення вимог кредиторами. Звернення стягнення на всю частку учасника в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю припиняє його участь у товаристві.

Системний аналіз вищенаведених приписів законодавства свідчить про те, що частка у статутному капіталі товариства, за рахунок якої просить позивач стягнути штрафні санкції з відповідача, і частка в майні товариства, на що допускає стягнення ст. 149 Цивільного кодексу України - це взаємопов'язані, але не тотожні поняття. Законодавець визначає специфіку стягнення згідно ст. 149 Цивільного кодексу України, яка полягає у тому, що об'єктом стягнення згідно ст. 149 Цивільного кодексу України є не частка учасника у статутному капіталі, а частка в майні товариства, пропорційна розміру частки у статутному капіталі. При цьому, в результаті звернення стягнення на частку в майні товариства у товариства не з'являється новий учасник, а лише зменшується його майнова маса на виділену частку учасника-боржника. У спосіб, передбачений ст. 149 Цивільного кодексу України, особи звертають стягнення лише на майнові права учасника-боржника і аж ніяк не корпоративні права даного учасника.

Загальними правовими підставами для звернення стягнення на частку в майні товариства, пропорційну частці його учасника - боржника, є вимога кредитора і недостатність іншого майна такого учасника.

Таким чином, за змістом вказаних вище правових норм майно товариства може бути виділено пропорційно частці боржника в статутному капіталі або виплачена його вартість пропорційно частці боржника в статутному капіталі товариства на вимогу кредитора, у тому числі і шляхом пред'явлення такої вимоги до суду.

Разом із тим виплата вартості частки майна або виділення частки майна боржника, пропорційної частці боржника в статутному капіталі, повинні проходити з дотриманням положень закону та статуту товариства (ст. 148 Цивільного кодексу України).

Фактично, заявляючи вимоги до відповідача, який є власником вкладу до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА", позивач ототожнює поняття "вклад учасника товариства в його статутний капітал" і "частка майна, що відповідає частці учасника в статутному капіталі товариства".

В силу положень діючого законодавства України (п.1 ч.1 ст.115 Цивільного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про господарські товариства") майно передається учасниками товариству у власність, а у ст. 149 Цивільного кодексу України йдеться про виключення з загального правила непорушності права власності юридичної особи, відповідно до якого можливо звернути стягнення на частину майна товариства пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі. Способи захисту права кредитора відповідно до наведеної правової норми не містять такого, як вимога про стягнення боргу за рахунок частки учасника у статутному вкладі товариства, оскільки даною нормою встановлено виключно можливість такого стягнення за рахунок майна товариства, пропорційно вартості частці учасника-боржника в статутному капіталі.

В ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом.

Заявляючи позов на підставі ст. 149 Цивільного кодексу України про стягнення з відповідача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА", штрафних санкцій в розмірі 43 294,38 грн. за рахунок частки відповідача в статутному капіталі товариства, позивачем обрано невірний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог (аналогічна правова позиція у справі між тими ж сторонами та про подібний предмет спору викладена в постанові Вищого господарського суду України від 06.03.2017р. №910/32218/15).

Місцевий господарський суд у своєму рішенні частково задовольнив позов, присудивши до стягнення з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 43 294,38 грн., а в частині позовних вимог про стягнення грошових коштів за рахунок частки у статутному капіталі відмовив.

Позивач як в позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві просив суд стягнути з відповідача грошові кошти саме за рахунок частки відповідача, як учасника Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" в статутному капіталі.

Місцевий господарський суд у своєму рішенні дійшов вірного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за рахунок його частки у статутному капіталі, але, не дивлячись на це, присудив до стягнення грошові кошти. Водночас суд відмовив у стягненні цих коштів за рахунок частки відповідача. Тобто, місцевий господарський суд фактично на власний розсуд змінив обраний позивачем спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Натомість в даному випадку було відсутнє відповідне клопотання про вихід за межі позовних вимог, що свідчить про порушення місцевим господарським судом вищевказаної процесуальної норми.

Відносно заяви відповідача про застосування строку позовної давності до вимог позивача, колегією суддів було встановлено наступне.

За змістом ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (аналогічна правова позиція наведена в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Оскільки в процесі судового розгляду було встановлено, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає, правові підстави для застосування строку позовної давності також відсутні.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги підтвердились під час розгляду даної справи, що в свою чергу свідчить про неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, які мають значення для справи, а також невірне застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги обставини справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 - скасуванню в частині задоволення позовних вимог з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у позові. В частині відмови у позові вказане судове рішення має бути залишене без змін.

Оскільки в позові відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за звернення з позовом до суду покладаються на позивача.

У зв'язку із задоволенням апеляційної скарги відповідача, судові витрати за її подання підлягають відшкодуванню відповідачу за рахунок позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 49, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2016р. у справі №910/15570/16 скасувати частково, виклавши його резолютивну частину у наступній редакції:

"В позові відмовити повністю".

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МСА" на користь ОСОБА_4 1 515,80 грн. (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять гривень 80 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

5. Матеріали справи №910/15570/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова