ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. Справа № 921/831/16-г/4

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Желік М.Б.

Орищин Г.В.

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 б/н від 23.02.2017

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017

у справі № 921/831/16-г/4

за позовом Теребовлянського районного споживчого товариства, м. Теребовля, Тернопільської області

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Теребовля, Тернопільської області

про cтягнення заборгованості в сумі 5 642,04 грн.

за участю представників:

від позивача: не з»явився;

від відповідача: не з»явився

Представник скаржника в судове засідання не з"явився, своїм правом на участь у судовому розгляді не скористався, причин нез"явлення суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи ухвалою суду від 10.03.2017, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення №08827705 від 13.03.2017 ( вручено скаржнику 31.03.2017).

Частиною 3 ст. 22 ГПК України встановлено обов"язок сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходи до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, згідно з пунктом 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про розгляд судової справи і забезпечення його явки в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів, що дає підстави для висновку суду щодо розгляду справи в порядку, передбаченому статтею 75 ГПК України.

На день розгляду справи в судове засідання 20.04.2017 письмових заяв та клопотань від скаржника про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Теребовлянським районним споживчим товариством заявлено клопотання про проведення судового засідання без участі представника позивача.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017 у справі №921/831/16-г/4 (суддя Бурда Н.М.) позов задоволено частково; стягнено з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, Теребовля,Тернопільська область на користь Теребовлянського районного споживчого товариства 3 245,00 боргу, 322,19грн. пені, 871, 25грн. повернення сплаченого судового збору.; в решті позову відмовлено.

ФОП ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу б/н від 23.02.2017, в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що в якій просить рішення суду скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що судом неповно з»ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема, скаржник вважає, що у позивача відсутній план розміщення ринку і торговельних місць на ньому, в установленому порядку узгоджений та затверджений органом місцевого самоврядування.

Також, скаржник зазначає, що Теребовлянська міська рада, як власник земельної ділянки на території позивача - Теребовлянського РайСт, не давала йому згоди на передачу частини земельної ділянки в оренду, що вказує на порушення публічного порядку щодо вчинення такого правочину.

Теребовлянське районне споживче товариство у запереченні на апеляційну скаргу рішення суду просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду прийнято на підставі повно і всебічно досліджених обставин справи, належних і допустимих доказів, які не спростовані скаржником та відповідно до норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, що 01 жовтня 2015 року між Теребовлянським районним споживчим товариством (наймодавець) в особі голови правління ОСОБА_4, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (наймач), що діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, серії НОМЕР_1 з другої сторони укладено договір найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_2 згідно умов якого наймодавець передає, а наймач приймає у тимчасове платне користування торговельне місце (далі - об'єкт найму) на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РайСТ, що знаходиться за адресою вул. Паращука, 7 м. Теребовля (п.1.1. договору).

Загальна площа об'єкта найму торговельного місця становить 13 кв.м. (п.1.2. договору).

Відповідно до п.1.3. договору торговельне місце передається у тимчасове платне користування для торгівлі.

Згідно п.2.1. договору об'єкт найму передається в користування на протязі трьох днів з дня підписання акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

Передача торговельного місця у найм не спричиняє передачу наймачу права власності на це майно. Власником об'єкту найму залишається наймодавець, а наймач користується ним протягом строку найму. Передача об'єкта в найм не може бути підставою для закріплення за наймачем права власності на землю будь-яким способом (п.2.2. договору).

Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що розмір орендної плати за місяць користування об'єктом найму становить 295,00грн.

Крім того, передбачено, що розмір плати за користування об'єктом найму може змінюватися у разі змін податкового законодавства, амортизаційних відрахувань, розміру плати за землю тощо та корегується з урахуванням індексу інфляції. Зміни у цьому разі вносяться за ініціативою наймодавця шляхом направлення наймачу письмової угоди про збільшення плати за користування договором найму (п.3.2. договору).

Вартість комунальних послуг (водо-, енерго-,теплопостачання та інші витрати, пов'язані з утриманням приміщень) відшкодовується щомісяця наймачем у сумі фактичних затрат (п.3.3. договору).

Відповідно до п.3.4. договору плата за користування об'єктом найму сплачується на рахунок наймодавця до 10-го числа кожного місяця в якому здійснюється користування об'єктом найму.

За змістом п.4.1.2 договору наймач зобов'язався своєчасно, не пізніше 10 числа поточного місяця, і в повному обсязі сплачувати плату користування об'єктом найму, вартість комунальних послуг та інших платежів у 5 денний термін після отримання рахунка.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, зокрема: за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п.4.1.2, наймач сплачує пеню в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення (п.5.1.1. договору).

Згідно п.6.1 договору, останній діє з 01.10.2015р. по 01.09.2016р. (але не більше одного року).

У випадку відсутності заперечень наймодавця та наймача про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах (п.6.7. договору).

Вказаний договір містить підписи представників сторін.

Також, в матеріалах справи наявна копія акту приймання-передачі до договору від 01.10.2015, на якій містяться підписи представників сторін, відповідно до якого орендодавцем передано, а орендарем прийнято в оренду торгове місце площею 13 м.кв. в стані, що відповідають умовам договору та їх призначенню (а.с.8).

З огляду на викладене, оскільки відповідач належно не виконував взяті на себе зобов'язання по договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_3 від 01.10.2015р., позивачем заявлено вимоги про стягнення заборгованості по несплаті за користування торговельним місцем за період з лютого по грудень 2016р. становила 3 245,00 грн., яка станом на 23.12.2016 відповідачем не сплачена. Також, підставі п.5.1.1 договору позивачем нараховано та заявлено до стягнення 2 397,04грн. пені в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення за період з 11.02.2016р. по 23.12.2016р.

У відповідності до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно ст. 67 ГК України відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечить законодавству України.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

До виконання господарських договорів, згідно ч. 1 ст. 193 ГК України застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

Згідно з ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (не споживна річ).

Орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством (ст. 286 ГК України).

Згідно з ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктом 4.1.2 договору передбачено обов'язок відповідача своєчасно, не пізніше 10 числа поточного місяця і в повному обсязі сплачувати Теребовлянському районному споживчому товариству плату за користування об'єктом найму вартість комунальних послуг та інших платежів у 5 денний термін після отримання рахунка.

За умовами ст. 525 ЦК України та ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору тощо.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції судом встановлено, що відповідач належно не виконував взяті на себе зобов'язання по договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_3 від 11.10.2015р., і станом на 23.12.2016 заборгованість по орендній платі за користування торговельним місцем за період з лютого по грудень 2016р. становила 5 642,04 грн.

У зв'язку з наведеним, позивачем на підставі п.5.1.1 договору, було нараховано та заявлено до стягнення 2 397,04,10 грн. пені в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення за період з 11.02.2016 по 23.12.2016.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

В силу ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф,пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також, ч.6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як роз'яснено в п.2.5 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12. 2013 року №14 " Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п.1.9 зазначеної Постанови).

Судом першої інстанції здійснено перерахунок заявленої до стягнення суми пені в розмірі 2 397,04грн. грн. та правомірно встановлено, що стягненню підлягає пеня на загальну суму 322,19грн..

У зв'язку з наведеним, позов в частині стягнення 322,19 грн. пені підлягає до задоволення як обґрунтовано заявлений та не спростований відповідачем, в частині стягнення 2 074,85грн. пені позовні вимоги заявлені безпідставно та задоволенню не підлягають.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до абзацу 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції.

Не береться до уваги посилання скаржника на те, що Теребовлянська міська рада, як власник земельної ділянки на території позивача - Теребовлянського РайСт, не давала йому згоди на передачу частини земельної ділянки в оренду, що вказує на порушення публічного порядку щодо вчинення такого правочину, оскільки право Теребовлянського РайСТ на постійне користування земельною ділянкою по вул. Паращука,7, м.Теребовля зареєстровано у встановленому порядку, що підтверджується витягом від 28.03.2017 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права - права постійного користування Теребовлянського Рай СТ земельною ділянкою площею 0,6956 га по вул. Паращука,7у м.Теребовля. Окрім того, постановою Теребовлянського районного суду від 15.01.2013 у справі №1914/2978/12 (постанова не оскаржувалась і набрала законної сили) встановлено правомірним перехід права власності до позивача на ринок як цілісний майновий комплекс на підставі рішення виконавчого комітету Теребовлянської міської ради від 26.07.2011 №186 «Про переоформлення права власності на цілісний майновий комплекс Теребовлянського райСТ».

Окрім того, стосовно доводів скаржника про відсутність права у позивача передавати в оренду торговельні місця, зокрема, через відсутність плану розміщення ринку і торговельних місць на ньому та фальсифікацію позивачем державного акту на право постійного користування землею, колегія суддів зазначає наступне:

Право позивача на постійне користування земельною ділянкою, в межах якої відповідачу передано в оренду торгове місце, підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_4 від 12.02.2001 (а.с. 60-62).

Вказаний державний акт видано на підставі рішення Теребовлянської міської Ради народних депутатів № 224 від 08.12.2000 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку", яке, із врахуванням рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.07.2016 у справі №921/330/16-г/17, є чинним (а.с.29-35).

Таким чином, станом на момент укладення договору оренди від 01.10.2015 позивачу належало право на постійне користування земельною ділянкою, в межах якої відповідачу передано в оренду торгове місце, а також право власності на відповідний цілісний майновий комплекс.

В силу приписів ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Відповідно до ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про те, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та спрямовані на повторне встановлення та переоцінку тих обставин, які були предметом дослідження в іншій судовій справі.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що предметом розгляду даного спору є стягнення заборгованості по орендній платі за укладеним між сторонами договором найму (оренди) торговельного місця, який в силу ст.204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) є правомірним, а отже, господарські зобов'язання за ним учасники господарських відносин повинні виконувати належним чином.

Твердження скаржника про те, що договір оренди є таким, що порушує публічний порядок - голослівні, оскільки скаржником не доведено того, що він порушує конституційні права і свободи людини і громадянина, спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади чи на незаконне заволодіння таким майном.

З огляду на викладене, судова колегія, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого суду, дійшла висновків, що суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, в зв»язку з чим судова колегія не вбачає підстав для скасування рішення суду..

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.49 ГПК України судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017 у справі №921/831/16-г/4 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Желік М.Б.

Суддя Орищин Г.В.