ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"25" квітня 2017 р. Справа № 921/137/16-г/8

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т.Б.

судді Кравчук Н.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі судового засідання Михайлишин С.В.,

за участю представників сторін:

від позивача за первісним позовом: не з'явився;

від відповідача-1 за первісним позовом: не з'явився;

від відповідача-2 за первісним позовом: не з'явився;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроцентр - Галичина" №20 від 01.02.2017 року та клопотання про відстрочення сплати судового збору № 21 від 01.02.2017 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 18.01.2017 року (головуючий суддя Гирила І.М.)

у справі №921/137/16-г/8

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест", м. Рівне,

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроцентр - Галичина", м. Тернопіль

до відповідача-2 Приватного підприємства "Продекспорт", м. Тернопіль

про cтягнення солідарно заборгованості в загальній сумі 1 462 545,67 грн.

за зустрічним позовом: Приватного підприємства "Продекспорт", м. Тернопіль

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агріматко-Вест", м. Рівне

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроцентр - Галичина", м. Тернопіль

про визнання поруки за Договором поруки №2 від 28.05.2013 року припиненою

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроцентр - Галичина" №20 від 01.02.2017 року, призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 25.04.2017. Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроцентр - Галичина" № 21 від 01.02.2017 року про відстрочення сплати судового збору задоволено частково. Відстрочено скаржнику сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 25647,80 грн. до 25.04.2017 року та скаржника зобовязано подати належні докази сплати судового збору до 25.04.2017 року.

Представники сторін в судове засідання 25.04.2017 не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи.

21.04.2017 на адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшли клопотання відповідача-1 за первісним позовом про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечення явки представника в судове засідання, та про повторне відстрочення сплати судового збору.

24.04.2017 на адресу Львівського апеляційного господарського суду надійшла заява позивача за первісним позовом, в якій останній просить слухати справу без участі представника позивача за первісним позовом за наявними в справі документами.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18).

Отже, як вбачається з матеріалів апеляційної скарги, скаржником не було виконано вимог ухвали апеляційного суду та не було подано доказів про сплату судового збору до визначеного судом терміну.

Крім того, скаржником не було підтверджено того, що виконавче провадження, в ході якого накладено арешт на рахунки, ще триває, що таке не є закінченим, а арешт не знято. Також, належних доказів на підтвердження відсутності коштів у підприємства взагалі, як то довідки фіскальної служби про перелік відкритих та зареєстрованих за підприємством відповідача рахунків, скаржник до матеріалів справи не долучив, так само як і не підтвердив, що зазначені арештовані рахунки і є всіма рахунками підприємства.

Фінансовий стан підприємства - це сукупність показників, що відображають наявність, розміщення і використання ресурсів підприємства, реальні й потенційні фінансові можливості підприємства.

Основним джерелом інформації для фінансового аналізу є фінансова звітність підприємства за два останні календарні роки та за останній звітній період. Фінансовий аналіз підприємства складається з таких етапів: оцінка майнового стану підприємства та динаміка його зміни; аналіз фінансових результатів діяльності підприємства; аналіз ліквідності; аналіз ділової активності; аналіз платоспроможності (фінансової стійкості); аналіз рентабельності.

Доказами матеріального становища можуть бути фінансова звітність, в тому числі Форма 1 "Баланс"; співвідношення загального обсягу кредиторської та дебіторської заборгованості звіт про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованість (форма N1-Б); наявність або відсутність грошових коштів на розрахункових рахунках підприємства Форма 2 "Звіт про рух грошових коштів"; наявність або відсутність основних та оборотних засобів та їх вартість; розмір та вартість інших матеріальних активів підприємства.

Скаржником не підтверджено належними доказами існування підстав неможливості сплати судового збору до встановленого судом терміну.

Згідно ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81) 7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14.05.1981, не визнають саму по собі необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до практики ЄСПЛ в деяких справах, особливо в тих, де обмеження стосувалися умов прийнятності апеляції, або в тих, де інтереси правосуддя вимагали, щоб заявник у зв'язку зі своєю апеляцією надавав гарантію сплати судових витрат, понесених іншою стороною, на "доступ особи до суду" можуть бути накладені різноманітні обмеження, включно з фінансовими (рішення від 19.12.1997 року у справі "Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії"; рішення від 13.07.1995 року у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства").

У справі "Креуз проти Польщі" ЄСПЛ зазначив, що ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. ЄСПЛ вважає, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (рішення суду від 28.10.1998 року у справі "Ейрі проти Ірландії").

Отже, за практикою ЄСПЛ вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду (див. рішення від 19.06.2001 року у справі "Креуз проти Польщі"). Також ЄСПЛ підкреслює, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти (рішення суду від 10.07.1998 року у справі компанії "Тіннеллі та сини, Лтд. та ін." і "Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства", рішення суду від 28.11.2006 року у справі "Апостол проти Грузії"). При цьому, ЄСПЛ в якості "законної мети" визнає, зокрема, фінансування функціонування органів судової влади та дія в якості стримуючого фактору від легковажних позовів (рішення суду від 12.06.2007 року у справі "Станков проти Болгарії".

В рішеннях ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Зважаючи на вищенаведене, враховуючи законодавчо встановлені строки розгляду апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що у даному випадку відсутні належні підстави для продовження скаржнику строку відстрочення сплати судового збору, враховуючи також те, що скаржнику було відстрочено сплату судового збору строком більше як на місяць, а відтак, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання про продовження строку відстрочення сплати судового збору.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно п.5 ч.1 ст.81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач не подав без поважних причин витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору.

Враховуючи вищенаведене, у справі наявні підстави для залишення даної апеляційної скарги без розгляду згідно з приписами п.5 ч.1 ст.81 ГПК України.

Згідно ч.4 ст.81 ГПК України після усунення обставин, що зумовили залишення скарги без розгляду, скаржник має право знову звернутися зі скаргою до господарського суду в загальному порядку, з врахуванням вимог ст.ст. 53,93 ГПК України.

На підставі наведеного та керуючись п.5 ч.1 ст.81, ст.ст. 86, 99 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд -

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Агроцентр - Галичина" №20 від 01.02.2017 року - залишити без розгляду.

2. Ухвала може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий-суддя: Бонк Т.Б.

Судді: Кравчук Н.М.

Якімець Г.Г.