ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа № 922/106/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Фоміна В. О.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (дов.№б/н від 11.01.2017),

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна (вх.№876Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №922/106/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна, м.Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю Постман, смт.Покотилівка, Харківська область,

про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" 21538,09 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00004686 від 03.04.2012, 24441,31 грн плати за фактичний час користування, 64387,88 грн збитків, 1083,65 грн пені, 1158,10 грн 3% річних, 7124,00 грн інфляційних витрат.

Рішенням господарського суду Харківської області від 22.02.2017 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна": 21538,09 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00004686 від 03.04.2012; 1158,10 грн 3% річних; 7124 грн - інфляційних витрат; 1083,65 грн пені; 463,56 грн судового збору. У решті позову відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №922/106/17 скасувати у частині відмови у стягненні плати за фактичний час користування обєктом лізингу у сумі 24441,31 грн, збитків у розмірі 64387,88 грн та прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Постман на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна плату за фактичний час користування обєктом лізингу у сумі 24441,31 грн та збитки у розмірі 64387,88 грн. У іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення у частині відмови у стягненні з відповідача плати за фактичний час користування обєктом лізингу та збитків порушено норми матеріального права, а саме: ст.22, 623, 626-628, 632, 653 Цивільного кодексу України, ст.180, 193, 224, 225 Господарського кодексу України, ст.36, 43 Господарського процесуального кодексу України, а також неповно досліджено умови договору, укладеного між сторонами.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 про прийняття апеляційної скарги до провадження її розгляд призначено на 18.04.2017 об 11:30 год.

У судовому засіданні 18.04.2017 апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 за адресою, що значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, копія якої повернулась до суду з відміткою «Укрпошти» «адресат вибув».

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, заслухавши у судовому засіданні пояснення апелянта, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів встановила.

03.04.2012 між позивачем як лізингодавцем та відповідачем як лізингоодержувачем укладено договір про фінансовий лізинг №00004686, відповідно до умов якого позивач зобовязався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу: VW CaddyGP Kasten 1.6 I TDI; рік виробництва 2011; Шасі № WV1ZZZ2KZСX057536; двигун № НОМЕР_1 (обєкт лізингу), а відповідач зобовязався прийняти обєкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно із графіком покриття виплат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що становить невідємну частину договору (а.с.19-36),

Згідно з умовами зазначеного договору вартість об'єкту лізингу становить еквівалент у гривні 22315,00 дол. США, не враховуючи авансового платежу, що становить еквівалент у гривні 6694,50 доларів США. Усі платежі, що підлягають сплаті, повинні бути сплачені в гривнях і підлягають розрахунку: 1) за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів в дол. США, визначених вище, відповідно до пунктів 6.3; 2) відповідно до пункту 6.4.2 (якщо застосовується) загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 4.1 договору позивач зберігатиме за собою право власності на об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкту лізингу впродовж усього строку дії контракту (окрім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт/відмовитись від контракту та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому контракті).

За змістом пункту 6.1 договору відповідач зобовязався для експлуатації обєкта лізингу щомісяця виплачувати позивачу лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування), що являє собою невідємну частину цього контракту, та інших положень контракту.

Згідно з пунктом 6.17 договору сторони погодили, що у випадку розірвання договору за ініціативою позивача відповідно до пункту 12 договору лізинговий платіж буде вважатися платою за користування обєктом лізингу.

Згідно з вимогами пункту 8.2 договору у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються штрафні санкції:

пункт 8.2.1 пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної оплати платежу;

пункт 8.2.2 штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (пункт 8.3.1 цього контракту): еквівалент 15 дол. США за першу вимогу, еквівалент 20 дол. США за другу вимогу, еквівалент 25 дол. США за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

Відповідно до пункту 8.3.2 договору, якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату 1 (одного) лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш, ніж 30 днів (у відповідності до Закону України Про фінансовий лізинг), позивач має право розірвати контракт/відмовитись від контракту і витребувати об'єкт лізингу від лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Пунктом 12.1 договору встановлено, що строк лізингу за цим контрактом визначається у договорі про фінансовий лізинг та графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Пунктами 12.6 та 12.6.1 договору передбачено право позивача на розірвання/відмову від контракту в односторонньому порядку та право на повернення обєкту лізингу, зокрема, у випадку не сплати відповідачем одного наступного лізингового платежу у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 календарних днів.

Відповідно до пункту 12.7 договору день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від договору, визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, звязується з ним доступними телефону засобами звязку для повідомлення про розірвання/відмову від контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача. У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

Пунктом 12.9 договору передбачено, що у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 контракту, відмови відповідача придбати обєкт лізингу, як передбачено пунктом 4.2, а також, якщо позивач вимагає повернення обєкта лізингу відповідно до інших положень контракту, відповідач зобовязаний повернути обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому і технічному стані за місцезнаходженням позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання відповідного запиту.

12.01.2015 між сторонами укладено додаткову угоду №1/1 до договору про фінансовий лізинг №00004686 від 03.04.2012, відповідно до якої строк кредиту продовжено на 84 місяці до 15.04.2019, складено графік погашення кредиту у новій редакції. Передбачено, що лізингові платежі повинні бути сплачені на підставі рахунку позивача в гривнях (за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквівалентів у дол.США, відповідно до пунктів 6.3 та 6.4 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу) банківським переказом на банківський рахунок Порше Лізинг Україна (а.с.42- а.с.44).

Позивачем заявлено до стягнення заборгованість з лізингових платежів у сумі 21538,09 грн та плату за фактичний час користування обєктом лізингу у сумі 24441,31 грн, 1158,10 грн 3% річних, 7124,00 грн інфляційних витрат на підставі ст.625 Цивільного кодексу України, а також 1083,65 грн пені на підставі пункту 8.2.1 договору та збитки у сумі 64387,88 грн, що складаються з: - понесених позивачем витрат у сумі 30586,39 грн у звязку з необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ Юридична компанія Тріпл Сі з метою надання послуг щодо юридичного супроводу інтересів позивача у процесі повернення обєкту лізингу; -понесених позивачем витрат у сумі 6000 грн у звязку з необхідністю звернення до спеціалізованої організації ТОВ Юридична фірма Вернер з метою надання послуг з юридичного супроводу інтересів позивача у суді; - упущеної вигоди у сумі 27801,49 грн.

Згідно з частиною 1 ст.806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини 2 ст.806 цього ж Кодексу до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з врахуванням особливостей, встановлених законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 692 цього ж кодексу передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст. 1 Закону України „Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За приписами ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Положеннями ст.11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, на виконання умов договору про фінансовий лізинг №00004686 від 03.04.2012 передав, а відповідач прийняв об'єкт лізингу, що підтверджується актом прийому-передачі від 23.04.2012, який підписаний представниками сторін та скріплений печатками (а.с.41).

Відповідач у порушення узятих на себе зобов'язань за договором у передбачений договором строк не сплатив на користь позивача лізингові платежі за лютий квітень 2015 року, згідно з виставленими позивачем рахунками-фактурами: № 00256832 від 02.02.2015 (а.с.49), №00262504 від 06.03.2015 (а.с.50), №00268266 від 06.04.2015 (а.с.51), та частково за рахунком-фактурою №00254992 від 13.01.2015, внаслідок утворилась заборгованість перед позивачем за лізинговими платежами, яка складає 21538,09 грн.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою (вих.№00004686 від 05.05.2015) про сплату заборгованості за договором, повернення обєкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, в якій зазначив про розірвання договору в односторонньому порядку у звязку з несплатою лізингових платежів, та вимагав у відповідача протягом десяти робочих днів повернути обєкт лізингу та протягом трьох днів сплатити існуючу заборгованість з лізингових платежів (а.с.52-а.с.53).

Матеріали справи містять копію довідки УДППЗ "Укрпошта" із позначкою «за відмовою адресата від одержання», на поштовому конверті є відбиток печатки «Укрпошти» про відправлення відповідачу 14.05.2015 (а.с.54).

Відповідно до пункту 12.13 умов лізингу, у випадках, передбачених п.п 12.6 та 12.12, контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що договір фінансового лізингу №00004686 від 03.04.2012 припинив свою дію 28.05.2015 (десятий робочий день).

З матеріалів справи убачається, що 19.08.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 вчинено виконавчий напис нотаріуса №1460 про повернення об'єкта лізингу (а.с.55).

26.08.2015 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м.Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження щодо примусового повернення об'єкта лізингу на підставі виконавчого напису нотаріуса №1460 (а.с.56).

Відповідач у добровільному порядку не повернув позивачу обєкт лізингу в передбачений договором строк. Обєкт лізингу вилучено у відповідача в рамках виконавчого провадження з виконання виконавчого напису нотаріуса з примусового виконання зобовязання №1460, що підтверджується актом державного виконавця від 01.09.2016 (а.с.57).

Враховуючи викладене, а також те, що відповідач не надав суду доказів сплати заборгованості за лізинговими платежами за лютий квітень 2015 року, згідно з виставленими позивачем рахунками-фактурами, з огляду на те, що договір фінансового лізингу припинив свою дію, господарський суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу у сумі 21538,09 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилаючись на пункт 6.18 договору, апелянт стверджує, що відповідач має сплатити апелянту лізингові платежі (орендні платежі) за фактичний час користування обєктом лізингу за травень-серпень 2015 року у розмірі 24441,31 грн.

Стосовно заявленої до стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу у сумі 24441,31 грн колегія суддів виходить з такого.

Як убачається з матеріалів справи, договір про фінансовий лізинг №00004686 від 03.04.2012 не містить пункту 6.18, на який посилається позивач (апелянт).

Відповідно до умов договору відповідач повинен повернути об'єкт лізингу до головного офісу позивача впродовж 10 (десяти) робочих днів з дати одержання вимоги позивача про таке повернення.

Відповідно до пункту 6.17 умов договору лізингу сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою Порше Лізинг Україна відповідно до пункту 12, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

27.08.2015 обєкт лізингу у примусовому порядку вилучено у відповідача в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, що убачається з акту державного виконавця від 01.09.2015.

Позивач вважає, що відповідач повинен компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу за травень - серпень 2015 у сумі 24441,31 грн.

Пунктами 3 та 4 частини 1 ст.10 Закону України Про фінансовий лізинг передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом та вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Відповідно до пункту 12.9 договору у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до пункту 12 договору, відмови лізингоодержувача придбати обєкт лізингу як передбачено п.4.2, а також, якщо Порше Лізинг Україна вимагає повернення обєкту лізингу відповідно до інших положень контракту, лізингоодержувач зобов'язаний повернути обєкт лізингу за власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження Порше Лізинг Україна, якщо інша адреса не вказана Порше Лізинг Україна, упродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Позивач, користуючись правом, передбаченим п.п. 8.3.2. та 12.6.1 договору, звернувся до відповідача з вимогою (вих.№ 00004686 від 05.05.2015), в якій зазначив про розірвання договору в односторонньому порядку у звязку з несплатою лізингових платежів, та вимагав, щоб відповідач протягом десяти робочих днів повернув обєкт лізингу та протягом трьох днів сплатив існуючу заборгованість з лізингових платежів (а.с. 52-а.с.53).

З урахуванням вимог п.12.13 договору договір лізингу є розірваним з 28.05.2015.

Частиною 2 ст. 653 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Згідно із частиною 4 ст. 653 Цивільного кодексу України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом частин 2, 3 ст.653 Цивільного кодексу України домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі, застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Така правова позиція зазначена Верховним Судом України у постанові від 19.12.2011 у справі N3-136гс11.

Враховуючи норми чинного законодавства та правову позицію Верховного Суду України, господарський суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги про стягнення плати за фактичний час користування об'єкта лізингу в сумі 24441,31 грн.

Щодо заявлених до стягнення інфляційних витрат та 3% річних колегія суддів виходить з такого.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

У пункті 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань зазначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р, в якому зазначено, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а у середньому на місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з урахуванням травня, а, якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця липня.

Факт прострочення відповідачем виконання зобовязань зі сплати лізингових платежів підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем.

Перевіривши розрахунок нарахувань інфляційних та річних за період прострочення кожного з лізингових платежів за загальний період прострочення з 16.01.2015 по 26.12.2016, господарський суд дійшов вірного висновку про його часткову арифметичну невірність та неврахування позивачем при здійсненні розрахунку правил нарахування інфляційних, визначених у листі Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р. Здійснивши відповідний перерахунок, з урахуванням вимог ст.83 Господарського процесуального кодексу України, правомірно задовольнив позов у частині стягнення з відповідача на користь позивача 1158,10 грн 3% річних та 7124 грн інфляційних втрат.

Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені колегія суддів зазначає.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини 1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

За змістом ст.1,3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню у розмірі, що

встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 8.2.1. договору передбачено відповідальність відповідача у випадку прострочення сплати лізингових платежів у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної оплати платежу.

Позивачем нараховано пеню за період прострочення кожного з лізингових платежів за загальний період прострочення з 16.01.2015 по 16.07.2015, з 16.02.2015 по 16.08.2015, з 16.03.2015 по 16.09.2015, з 16.04.2015 по 16.10.2015.

Перевіривши розрахунок пені, судова колегія погоджується з господарським судом, який зазначив про його відповідність вимогам частини 6 ст.232 Господарського кодексу України щодо можливого шестимісячного строку нарахування таких санкцій.

Колегія суддів вважає, що, здійснивши перевірку розрахунку позовних вимог у частині стягнення пені, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову у частині стягнення 1083,65 грн пені.

Апелянт в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що, враховуючи протиправну поведінку відповідача, явне небажання виконувати умови договору, неможливість за рахунок власних виробничих ресурсів стягнути заборгованість за договором та повернути обєкт лізингу, позивач був змушений звернутись до спеціалізованих організацій, а саме: ТОВ "Юридична фірма Вернер" та ТОВ Юридична компанія Тріпл Сі з метою забезпечення останніми юридичного супроводу щодо супроводження виконавчого провадження, процедури вилучення обєкту лізингу та представництва інтересів позивача у судовому порядку. Апелянт зазначає, що за надані послуги сплатив 36586,39 грн, які вважає збитками.

Колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апелянта, виходячи з такого.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків.

Згідно з частиною 1 та 2 ст.22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За умовами ст. 224 Господарського кодексу України та з урахуванням ст. 623 Цивільного кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до частини 1 якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пункту 8.2.3 договору у випадку прострочення сплати лізингових платежів до відповідача застосовуються санкції, зокрема, компенсація будь-яких витрат, понесених позивачем та/або винагороди, включаючи, гонорари юристам, судові та позасудові витрати.

У пункті 8.6 договору встановлено, що будь-які збитки заподіяні невиконанням або неналежним виконанням стороною своїх зобовязань за контрактом, підлягають відшкодуванню у повному обсязі додатково до штрафних санкцій, передбачених контрактом.

Пунктом 12.10 договору встановлено, що у будь-якому випадку дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту позивач зберігає за собою право вимагати додаткових компенсацій, зокрема, витрат на правову допомогу.

Позивач вважає збитками витрати на правову допомогу (юридичні послуги), які поніс у звязку з неналежним виконанням відповідачем умов спірного договору та витрати, які він поніс у звязку із збереженням обєкту лізингу.

Разом з тим, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад цивільного правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до ст.623, 1166 Цивільного кодексу України та ст.224 Господарського кодексу України.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, обовязковим є наявність: протиправної поведінки боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Отже, звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача збитків, позивач має довести їх наявність з дотриманням вимог ст. ст. 32-34, 36 та 37 Господарського процесуального кодексу України.

Господарським судом правомірно встановлено, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні вказаних положень закону, оскільки вони не мають обов'язкового характеру та обовязкових ознак збитків, які містить діюче законодавство, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинно-наслідковому зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором.

У даному випадку позивачем не доведено того, що протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Отже, отримання позивачем послуг за договорами про надання юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які позивач зробив для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які представлятимуть його інтереси, є його правом, а не обовязком.

Крім того, за загальним правилом, витрати на правову допомогу взагалі не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором фінансового лізингу.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014.

Таким чином, витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за договором, не відповідають вимогам ст.22 Цивільного кодексу України та ст.225 Господарського кодексу України, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні вимоги позивача про стягнення збитків у формі витрат на правову допомогу у сумі 36586,39 грн.

Щодо вимог у частині стягнення збитків - упущеної вигоди у розмірі 27801,49 грн судова колегія виходить з такого.

Позивач вважає, що збитки, які полягають в упущеній вигоді у розмірі 27801,49 грн, виникли у звязку з припиненням договору, при укладенні якого позивач сподівався отримати доходи упродовж дії договору, при належному виконанні умов договору відповідачем у вигляді процентів і комісій, які входять до складу лізингового платежу.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі), обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до ст.623 Цивільного кодексу України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Колегія суддів зазначає, що позивач кваліфікує як збитки несплачені відповідачем грошові кошти за користування об'єктом лізингу за договором, що не є збитками, у тому числі упущеною вигодою у розумінні статті 22 Цивільного кодексу України. Разом з тим, між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі укладеного між ними договору і дії сторін щодо невиконання певних обов'язків не є прямими збитками, а можуть завдавати шкоди, або призводити до неотримання доходів лише в причинно-наслідковому зв'язку з іншими обставинами, як то неотримання позивачем доходу внаслідок таких дій за іншими договорами, укладеними з іншими суб'єктами господарювання.

Господарський суд правильно зазначив, що з припиненням дії договору лізингу позивач не втратив права власності на обєкт лізингу, тобто має право розпоряджатися цим обєктом, у тому числі укладати щодо цього обєкту інші цивільно правові угоди з іншими особами, за якими має можливість отримати певний прибуток, у тому числі, реалізувавши даний обєкт.

Крім того, зарахування до бази розрахунку збитків (упущеної вигоди) лізингових платежів як частини відшкодування вартості предмету лізингу суперечить, як умовам договору, так і законодавчим положенням про фінансовий лізинг, якими передбачена сплата частини вартості предмету лізингу як умова про право лізингоодержувача на викуп предмету лізингу. Дострокове припинення договору фінансового лізингу є одночасно припиненням права лізингоодержувача на викуп предмета лізингу. Такий лізинговий платіж не може бути складовою упущеної вигоди лізингодавця.

З огляду на викладене, апелянтом (позивачем), як у суді першої, так і апеляційної інстанцій, не доведено наявності обов'язкових умов для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, отже, господарський суд дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення збитків (упущеної вигоди), що виникли у зв'язку з припиненням договору у розмірі 27801,49 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, норми чинного законодавства, місцевий господарський суд законно та обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позову у частині стягнення з відповідача 21538,09 грн заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг №00004686 від 03.04.2012; 1158,10 грн 3% річних; 7124 грн інфляційних витрат; 1083,65 грн пені та відмову в решті позовних вимог.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження у ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції у повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не убачає. Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було допущено порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, пунктом 1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 22.02.2017 у справі №922/106/17 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 20.04.2017 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя В.О.Фоміна