ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2017 року Справа № 923/64/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Задорожної Н.О. при секретарі Кудак М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Амалтея", м. Херсон

до Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", м. Київ

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

2. Національний банк України, м. Київ

про зобов'язання до вчинення дій

позивач - ОСОБА_1, представник, дов. від 10.10.2016 р. за вих. № 7; ОСОБА_2,

представник, дов. від 03.01.2017 р. за вих. № 8-ю;

відповідач - ОСОБА_3, представник, дов. б/н від 14.12.2016 р.

третя особа (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб) - не прибув

третя особа (Національний банк України) - не прибув.

Сутність спору: Позивач (ТОВ "Амалтея", м. Херсон, ) звернувся до відповідача (ПАТ "Дельта Банк", м. Київ, ) з позовом, в якому просить господарський суд застосувати до виданих згідно укладених між сторонами договорів кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 та № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. кредитів в іноземній валюті (доларах США), відповідно на суми 5977000 дол. США та 2000000 доларів США, грошового гривневого еквіваленту, виходячи з офіційного курсу Національного банку України, що діяв на дати видачі цих кредитів, визнання сум виданих кредитів із зобов'язанням здійснення їх обліку у гривнях за встановленим на дату їх видачі курсом.

З урахуванням положень ст. 22 ГПК України, письмовою заявою від 28.03.2017р. позивач уточнив позовну вимогу та просить суд вважати її викладеною в наступній редакції:

- визнати суму кредиту, виданого ПАТ "Дельта Банк" Товариству з обмеженою відповідальністю "Амалтея" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011р. такою, що станом на 14.07.2011р. складає 47645057 грн. 80 коп.;

- визнати суму кредиту, виданого ПАТ "Дельта Банк" Товариству з обмеженою відповідальністю "Амалтея" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. такою, що станом на 14.12.2011р. складає 15947349 грн. 05 коп.

Зазначену заяву прийнято до розгляду та залучено до матеріалів справи, після чого позовна вимога вважається викладеною в редакції поданої заяви.

Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на безпідставний перерахунок відповідачем сум виданих кредитів за курсом, визначеним в гривнях до долару США, який діяв станом на дати погашення кредитних коштів і значно збільшився, що призвело до зростання кредитної заборгованості (кредитного портфелю) і завдало позивачу як позичальнику значних збитків.

З посиланням на положення ст. 198 Господарського кодексу України зазначає, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до закону.

За своєю правовою сутністю надання відповідачем позивачу кредитних коштів у доларах США є валютною операцією (тобто використання іноземної валюти на території України як засобу платежу), на здійснення якої відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р. "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. (далі Декрет № 15-93).

Резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Визначальною умовою правомірності надання банком грошових коштів в іноземній валюті є наявність у нього на момент укладання кредитного договору індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, обов'язковість якої для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави передбачена нормою п/г ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93.

На момент видачі кредитних коштів в доларах США за кредитними договорами № ВКЛ-2006474/1 та № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. індивідуальна ліцензія Національного банку України на здійснення такої операції у ПАТ "Дельта Банк" була відсутня.

Відтак, відповідач не мав права на здійснення валютних операцій з надання грошових коштів в іноземній валюті згідно укладених з позивачем договорів кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 та ВКЛ-2006474/2.

З огляду на те, що обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства, основним нормативно-правовим актом, який установлює режим здійснення валютних операцій та установлює принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функцій банків в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних відносин є Декрет № 15-93.

Поряд з цим, пунктом 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004р. № 483, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9.11.2004р. за № 1429/10028 (далі за текстом Положення) дозволено використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк щодо операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Проте, зазначений пункт Положення суперечить припису підпункту "г" частини 4 статті 5 Декрету 15-93, який не містить будь-яких виключень в порядку використання іноземної валюти як засобу платежу (валютних операцій), тому до оспорюваних правовідносин має бути застосованою норма Декрету № 15-93, прийнятого Кабінетом Міністрів України в межах делегованих Верховною Радою України повноважень у сфері законодавчого регулювання з питань, передбачених п. 13 ст. 97 Конституції України від 20.04.1978р., який, будучи законом, має вищу юридичну силу ніж Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004р. № 483.

З урахуванням того, що відповідач не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, і як наслідок, - не мав законних підстав для видачі грошових коштів в іноземній валюті, позивач вважає, що сума виданих кредитних коштів в іноземній валюті має бути сформована та визначена в національній валюті з урахуванням встановленого Національним банком України курсу української гривні до долару США, що діяв на дати видачі кредитних коштів.

Відповідач позов не визнає, вважає його безпідставним та необґрунтованим належними доказами, просить суд відмовити у його задоволенні.

В наданому суду письмовому відзиві та усних поясненнях зазначає, що основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет № 15-93, відповідно до ст. 5 якого операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Згідно з п. 2 ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями.

Порядок надання Національним банком України дозволу на банківські операції (генеральних ліцензій) встановлений Положенням про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на використання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001р. № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом № 15-93, який був чинним на дати видачі кредитів.

Відтак банк, як фінансова установа, отримавши в установленому порядку банківську ліцензію та відповідний дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Генеральні ліцензії видаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Підпункт "В" ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93 передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, які на даний час законодавством вони не встановлені.

За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у банка письмового дозволу, який є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, тобто отримання письмового дозволу Національного банку України на операції, пов'язані з іноземною валютою.

Посилається на судову практику вищих судів по аналогічних справах у тому числі й правову позицію Вищого Господарського суду України, викладену в постанові від 12.10.2016р. по справі № 923/1312/14 за позовом ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "Амалтея" про стягнення заборгованості за кредитом.

Звертає увагу, що кредитний борг по вищеперелічених кредитних договорах стягнуто саме у валюті виданих кредитів - доларах США на підставі рішень Господарського суду Херсонської області, які набрали законної сили і знаходяться на примусовому виконанні органів Державної виконавчої служби.

Третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, належним чином повідомлена про дату і місце вирішення справи, явку уповноваженого представника для участі в розгляді справи не забезпечила, правом надання письмового відзиву не скористалась.

Третя особа - Національний банк України, належним чином повідомлена про дату і місце вирішення спору, явку представника у судове засідання для участі у розгляді справи не забезпечила, в наданому суду письмовому відзиві проти позову заперечує за наявності обставин, викладених відповідачем.

Крім того, звертає увагу на те, що позивачем порушено правило об'єднання позовних вимог, а саме, заявлено вимоги щодо двох різних кредитних договорів, які хоча й укладено між тими ж сторонами, проте мають різні умови, тому їх сумісний розгляд перешкоджатиме з'ясуванню прав та взаємовідносин сторін, що суттєво ускладнює вирішення спору.

Позивач, спростовуючи доводи відповідача, викладені в запереченнях на письмові відзиви відповідача та третьої особи - Національного банку України, звертає увагу на те, що діючим законодавством встановлено вимогу щодо наявності індивідуальної ліцензії стосовно визначеного переліку операцій, а наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій (дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями), не звільняє банк від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до вимог підпункту "г" ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, яка була чинною на дати укладення договорів.

Звертає увагу на безпідставне посилання ПАТ "Дельта Банк" на правову позицію Вищого Господарського суду України, викладену в постанові від 12.10.2016р. по справах № 923/1311/14 та № 923/1312/14 як доказ правомірності вчинених дій при наданні валютних кредитних коштів ТОВ "Амалтея" без індивідуальної ліцензії, за умови наявності у відповідача письмового дозволу № 225-4 від 09.10.2009р., оскільки ці постанови прийнято стосовно спору про правомірність вчинення банком дій на підставі саме письмового дозволу, а не генеральної ліцензії, з інших підстав та іншими предметами спорів.

Декрет № 15-93 взагалі не містить такого визначення як наявність письмового дозволу, тобто Національний банк України з перевищенням повноважень Постановою № 275 від 17.07.2001р. безпідставно ототожнив поняття, вказавши, що письмовий дозвіл є генеральною ліцензією.

Справа № 923/64/17, яка розглядається Господарським судом містить інший предмет та інші підстави позову, які обґрунтовуються іншими нормами матеріального права.

Згідно з абз. 7 п.п. 2.6 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не надається преюдиціального значення обставинам, зазначеним у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (ч. 2 ст. 111-7 ГПК України), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин.

Відповідно до абз. 7 п. 3.12 зазначеної постанови господарський суд, з'ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог та заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні відносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Таким чином, ПАТ "Дельта Банк" безпідставно стверджує про відсутність нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо визначених операцій та безпідставно стверджує про достатність правових підстав для кредитування в іноземній валюті з урахуванням наявності у банка генеральної ліцензії (письмового дозволу на здійснення валютних операцій).

Представники сторін не мають заперечень щодо вирішення спору без участі уповноважених представників третіх осіб.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

1. Тринадцятого липня 2011р. між ПАТ "Дельта Банк" (відповідач, кредитор) та ТОВ "Амалтея" (позивач, позичальник) було укладено договори кредитної лінії: № ВКЛ-2006474/1, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти в межах кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 5977000 доларів США, зі сплатою 13 % річних за користування кредитними коштами та кінцевим строком погашення кредиту не пізніше 17.07.2016р.; № ВКЛ-2006474/2, згідно з яким відповідач зобов'язався надати позивачу грошові кошти в межах кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 2000000 доларів США, зі сплатою 13% річних за користування кредитними коштами та кінцевим строком повернення не пізніше 12 липня 2016р. (а.с. 15-30).

У пунктах 1.2, п. 2.6 ст. 2, п. 2.7 ст. 2 цих договорів сторони передбачили, що кредити позичальникові надаються для поповнення обігових коштів для здійснення поточної діяльності; нарахування процентів за користування кредитами у валюті здійснюється щомісячно, в останній робочий день поточного місяця, за фактичну кількість днів користування кредитом; при розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день погашення кредиту; сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно, не пізніше 10-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі.

У пунктах 2.1 та 2.2 цих договорів встановлено, що видача кредитів на цілі, визначені п. 1.2 договорів здійснюється з позичкових рахунків ПАТ "Дельта Банк" № 74 (USD) та № 022 (USD) на поточний рахунок позичальника № 200647, відкритий в АТ "Дельта Банк" в доларах США, згідно письмових заяв позичальника. Моментом (днем) надання кредиту (траншу) вважається день надання кредиту (траншу) з позичкового рахунку позичальника в повній або частковій (транш) сумі кредиту.

Кредитні кошти, за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011р. в сумі 5977000 доларів США на рахунок позичальника були зараховані 14.07.2011р., що за встановленим Національним банком України курсом української гривні до долару США (1 долар США дорівнював 7,9714 грн.) складає 47645057 грн. 80 коп.

Кредитні кошти за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. в сумі 2000000 доларів США зараховувалися окремими траншами, починаючи з 14.07.2011р. по 14.12.2011р., що за встановленим Національним банком України курсом української гривні до долару США, який діяв на дати видачі траншів станом на 14.12.2011р. складає 15947349 грн. 05 коп., у тому числі:

- 14.07.11 - 169500 дол. США х 7,9714 = 1351152,30 грн.

- 18.07.11 - 300000 дол. США х 7,971 = 2391300,00 грн.

- 20.07.11 - 175000 дол. США х 7,9711 = 1394942,50 грн.

- 04.08.11 - 160000 дол. США х 7,9712 = 1275392,00 грн.

- 12.08.11 - 15471,14 дол. США х 7,9712 = 123323,55 грн.

- 16.08.11 - 255000 дол. США х 7,9712 = 2032656,00 грн.

- 29.08.11 - 50000 дол. США х 7,971 = 398550,00 грн.

- 09.09.11 - 247648 дол. США х 7,9707 = 1973927,91 грн.

- 13.09.11 - 8313 дол. США х 7,9707 = 66260,43 грн.

- 28.09.11 - 34200 дол. США х 7,9736 = 272697,12 грн.

- 13.10.11 - 194500 дол. США х 7,9727 = 1550690,15 грн.

- 18.10.11 - 75000 дол. США х 7,9727 ї 597952,50 грн.

- 27.10.11 - 70000 дол. США х 7,9727 = 558089,00 грн.

- 14.12.11 - 245367,9 дол. США х 7,9827 = 1960415,59 грн.;

всього: 2000000,4 дол. США 15947349,05 грн.

Факт перерахування на рахунок позивача кредитних коштів згідно вищенаведених сум та дат підтверджений наданими в матеріали справи банківськими виписками, журналами проводок та розрахунком. (а.с. 31-37, 97-107).

Як зазначає позивач, згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (http:/torgi.fg.gov.ua), суб'єктом оціночної діяльності ПП "Габ'яно" на замовлення ПАТ "Дельта Банк" здійснена оцінка активів ПАТ "Дельта Банк", у тому числі й оцінка кредитного портфелю ТОВ "Амалтея" за договорами кредитної лінії від 13.07.2011р. № ВКЛ-2006474/1 та № ВКЛ-2006474/2.

Згідно даних звіту реальна заборгованість ТОВ "Амалтея" перед ПАТ "Дельта Банк" за договором кредитної лінії №ВКЛ-2006474/1 (тіло + % + комісія) станом на 01.01.2016р. складає 174506583 грн. 70 коп.; за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/2 (тіло + % + комісія) станом на 01.01.2016р. - 65094922 грн. 34 коп.

При здійсненні оцінки був застосований встановлений Національним банком України курс долару США до української гривні станом на 01.01.2016р., який становив 1 долар США = 24,000667 грн.

За наявності обставин та підстав, викладених в описовій частині рішення, позивач вважає, що застосування до виданого валютного кредиту встановленого Національним банком України курсу долару США до української гривні станом на 01 січня 2016р., який становив 24,000667 грн. за 1 долар США і значно перевищує курс, встановлений на дати видачі валютних кредитних коштів, порушує норму ст. 99 Конституції України, ст. 198 Господарського кодексу України, ст. 192 Цивільного кодексу України, ст. 1, ст. 3, підпункт "г" частини 4 статті 5 Декрету № 15-93 і вважає, що суми виданих валютних кредитів мають бути визначеними та встановленими у грошовому еквіваленті української гривні до долару США за встановленим Національним банком України курсом станом на дати видачі кредитних коштів, та складати за кредитом, виданим на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 - 47645057 грн. 80 коп., на підставі договору кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 - 15947349 грн. 05 коп.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження та надавши їм правову оцінку, господарський суд визнав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з урахуванням наступного.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. (ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. (ст. 524 ЦК України).

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. (ст. 533 ЦК України).

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в України у випадках і в порядку, встановлених законом.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Предметом цього договору є грошові кошти в національній або іноземній валюті.

Випадки і порядок використання іноземної валюти як платіжного засобу визначаються Законом про Національний банк України і Декретом № 15-93, а також виданими відповідно до них підзаконними актами.

Порядок здійснення угод з валютними цінностями, встановлений Декретом № 15-93, указами Президента України, постановами Верховної Ради України і виданими відповідно до них іншими нормативними актами.

У пункті 1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004р. № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 9.11.2004р. за № 1429/10028 визначено, що використанням іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

За своєю правовою сутністю укладені між сторонами договори кредитної лінії містять грошове зобов'язання банку, пов'язане з видачею валютного кредиту, та грошове зобов'язання позичальника повернути одержаний кредит та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Законом України "Про тимчасове делегування Кабінету Міністрів України повноважень видавати Декрети у сфері законодавчого регулювання" від 18.11.1992р. № 2796а-XII, Кабінету Міністрів України тимчасово, до 21.05.1993р. було делеговано повноваження видавати декрети в сфері законодавчого регулювання з питань, передбачених пунктом 13 статті 97 Конституції України (від 20.04.1978р.), щодо відносин власності, підприємницької діяльності, соціального і культурного розвитку, державної митної, науково-технічної політики, кредитно-фінансової системи, оподаткування, державної політики оплати праці та ціноутворення.

Таким Декретом, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р., що установлює режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права і обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства, який за юридичною силою є рівним закону, оскільки приймався Кабінетом Міністрів України в межах делегованих Верховною Радою України повноважень.

Відповідно до п)1 абз. 2 ст. 44, абз. 1 та 4 ст. 56 Закону України "Про Національний банк України" № 2922-III до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить у числі інших повноважень й видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій, які видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Пунктом 2 статті 1 Декрету № 15-93 установлено, що валютними операціями є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

З урахуванням приписів ч. 2 ст. 1054 та ч. 1 ст. 1046 ЦК України, п. 1 ст. 1 Декрету № 15-93 надання банком позичальнику грошових коштів в іноземній валюті та отримання банком від позичальника кредитних коштів та процентів за користування кредитом за своєю правовою природою є використанням іноземної валюти як засобу платежу, тобто валютною операцією.

Згідно з п. "Г" ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який має силу закону, операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави потребує наявності індивідуальної ліцензії.

На дати видачі валютних грошових коштів, індивідуальна ліцензія на здійснення такої валютної операції у відповідача була відсутня.

Відтак, відповідач не мав повноважень на дати видачі кредитів в доларах США на здійснення таких валютних операцій.

Поряд з цим, п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, на який посилається відповідач у справі, дозволяє використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Зазначений пункт Положення суперечить пп. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який має силу закону і вищу юридичну силу ніж підзаконний акт, яким є Положення, і не містить будь-яких виключень щодо порядку використання іноземної валюти як засобу платежу (валютних операцій).

Згідно правової позиції, викладеної у пунктах 3 та 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 01.11.1996р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" зазначено: "слід мати на увазі, що суд не може, застосувавши Конституцію як акт прямої дії, визнати неконституційними закони чи правові акти, перелічені в ст. 150 Конституції, оскільки це віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Разом з тим, суд може на підставі ст. 144 Конституції визнати такими, що не відповідають Конституції чи законам України, рішення органів місцевого самоврядування, а на підставі ст. 124 Конституції - акти органів державної виконавчої влади: міністерств, відомств, місцевих державних адміністрацій тощо. Звернення до Конституційного Суду України в такому разі не вимагається.

Судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу (акти Президента України, постанови Верховної Ради України, постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, нормативно-правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим чи рішення Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, акти органів місцевого самоврядування, накази та інструкції міністерств і відомств та накази керівників підприємств, установ та організацій тощо) підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає, чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини".

Таким чином, до випадку надання відповідачем кредитів в іноземній валюті застосуванню підлягає саме пп. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, а не п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, яке є підзаконним актом, і в силу припису абз. 4 ст. 56 Закону України "Про Національний банк України", не може суперечити законам України та іншим законодавчим актам України.

Зважаючи на викладене, надання кредитних коштів в іноземній валюті ПАТ "Дельта Банк" за кредитами кредитної лінії № ВКЛ-20064741 та ВКЛ-2006474/2 є неправомірним, тому позовні вимоги про визнання сум кредитів виданими у гривнєвому еквівалентів, виходячи з встановленого Національним банком України курсу української гривні до долару США на дати видачі кредитних коштів є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Доводи відповідача та третьої особи - Національного банку України спростовуються вищенаведеними встановленими обставинами та правовими нормами, і до уваги не приймаються з урахуванням наступного.

ПАТ "Дельта Банк" помилково посилається на можливість здійснення валютних операцій за наявності письмового дозволу (генеральної ліцензії) Національного банку України без наявності індивідуальної ліцензії та правову позицію Вищого Господарського суду України, викладену в постанові від 12.10.2016р. по справі № 923/1312/14 та постанові від 14.05.2015р. № 923/1311/14 як доказ правомірності вчинених дій при наданні валютних кредитних коштів ТОВ "Амалтея" без індивідуальної ліцензії за умови наявності у ПАТ "Дельта Банк" письмового дозволу № 225-4 від 08.10.2009р., як таку, що має преюдицію для справи, що розглядається, відповідно до ст. 35 ГПК України.

Згідно з абз. 7 п.п. 2.6 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" не надається преюдиціального значення обставинам, зазначеним у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (ч. 2 ст. 111-7 ГПК України), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ним обставин.

Відповідно до абз. 3 пп. 2.6 п. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Відповідно до абз. 3 п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, тобто до зясування у передбаченому ГПК порядку обставин справи та здійснення їх правової оцінки.

Відповідно до абз. 7 п. 3.12 зазначеної постанови господарський суд, зясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог та заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Судовим рішенням від 21.10.2014 р. по справі №923/1312/14 та судовим рішенням від 14.05.2015 р. по справі № 923/1311/14 встановлена та обставина, що між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Амалтея» були укладені договори кредитної лінії, за якими ПАТ «Дельта Банк» зарахував на рахунок ТОВ «Амалтея» грошові кошти в іноземній валюті; станом на 14.04.2014 р. ТОВ «Амалтея» мало за цими договорами прострочену заборгованість; ПАТ «Дельта Банк» скористався правом на дострокове стягнення кредитних коштів, що передбачене умовами договорів кредитної лінії, і подав відповідний позов до суду.

Судом надана правова оцінка цим правовідносинам і керуючись ст.ст. 267, 526, 551, 625, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 219, 230, 231, 233 Господарського кодексу України, господарським судом Херсонської області стягнуто з ТОВ «Амалтея» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за цими кредитними договорами.

Господарська справа № 923/64/17, яка розглядається цим судом, має інші підстави та інший предмет, обґрунтовується іншими нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Постанова Вищого Господарського суду України від 12.10.2016р. по справі № 9231312/14 прийнята стосовно спору щодо правомірності вчинених банком дій, пов'язаних з видачею валютного кредиту за умови наявності у відповідача письмового дозволу № 225-4 від 08.10.2009р., а не генеральної ліцензії, який Національний банк України постановою № 275 від 17.07.2001р. ототожнив з генеральною ліцензією, тоді як Декрет № 15-93 взагалі не містить такого визначення термінів як "письмовий дозвіл".

Суд також дійшов висновку про безпідставне твердження відповідача про відсутність нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування з посиланням на пп. в/ п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії при наданні і одержанні резидентами кредитів в іноземній валюті для випадків, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, які на дату видачі кредитів законодавчо не урегульовано.

Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить з наступного.

Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, що затверджене постановою НБУ № 483 від 14.10.2004 р., регламентує порядок та умови видачі Національним банком України резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Пункт 1.4. Положення № 483 визначає використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких грошових зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються.

Згідно п. 1 ст. 1054 ЦКУ за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У відповідності до цієї норми законодавства, згідно з п. 1.1., 2.1. договору кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011 р., п. 1.1.,2.1. договору кредитної лінії № ВКЛ- 2006474/2 від 13.07.2011 р. кредитор зобовязується надавати позичальнику грошові кошти (кредит) на поточний рахунок № 6474.

Відповідно до п.7.1.2. ст. 7 Закону України № 2346-ІІІ від 05.04.2001 "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Таким чином, відповідно до законодавства та умов договорів кредитної лінії у ПАТ «Дельта банк» виникло перед ТОВ «Амалтея» зобовязання зарахувати на поточний рахунок ТОВ «Амалтея» грошові кошти.

Таке зобовязання банка надати кошти ТОВ «Амалтея» за правовим змістом ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦКУ є грошовим зобовязанням.

В постанові Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. з посиланням на вказані статті зазначено: «Грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобовязання сплатити гроші на користь іншої сторони...».

Таким чином, ПАТ «Дельта банк» для виконання грошового зобовязання перед ТОВ «Амалтея» використав іноземну валюту, тобто, за визначенням п. 1.4. Положення № 483, здійснив валютну операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

У відповідності до підпункту «г» п. 4. ст. 5 Декрету КМУ від 19.12.1993 р. №15-93 здійснення такої валютної операції вимагає наявності індивідуальної ліцензії НБУ.

Тобто, діючим законодавством чітко встановлено вимогу наявності індивідуальної ліцензії стосовно визначеного переліку валютних операцій, а наявність генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій не звільняє банк від обов'язку отримати індивідуальну ліцензію відповідно до положень пп. "г" п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93.

Безпідставними є посилання банку на пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі.

Законодавством до наступного часу не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті, отже відсутні нормативні умови для застосування режиму індивідуального ліцензування, передбаченого пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України.

Вимога п.п. "г" п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93 є самостійною вимогою валютного регулювання.

Відсутність законодавчих умов для реалізації вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93 не обмежує застосування вимог пп. "г" п. 4 ст. 5 цього Декрету.

Таким чином, наявність у кредитних договорах положень щодо надання кредиту в доларах США за відсутності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 524 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 5 Декрету № 15-93, ст. 35 Закону України "Про Національний банк України".

Безпідставними також у числі інших є доводи третьої особи щодо порушення правил поєднання вимог (п/5 ч. 1 ст. 63 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ГПК України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Отже, позивач наділений правом об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог.

Позивачем в позові об'єднано вимоги, за якими обставини, на яких вони ґрунтуються, підтверджуються тими самими доказами та підставами виникнення.

Витрати по оплаті судового збору в сумі 3200 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст.44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити.

Визнати суму кредиту, виданого Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" Товариству з обмеженою відповідальністю "Амалтея" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2006474/1 від 13.07.2011р. такою, що станом на 14.07.2011р. складає 47645057 грн. 80 коп.

Визнати суму кредиту, виданого Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" Товариству з обмеженою відповідальністю "Амалтея" за договором кредитної лінії "ВКЛ-2006474/2 від 13.07.2011р. такою, що станом на 14.12.2011р. складає 15947349 грн. 05 коп.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", 01133, м. Київ, вул. Щорса, 36-б, , р. рахунки не відомі на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Амалтея", 73025, м. Херсон, пров. Учбовий, 28/50, , р. рахунки не відомі 3200 (три тисячі двісті) грн. витрат по оплаті судового збору.

3. Стягнути з ТОВ "Амалтея" в доход Державного бюджету за кодом класифікації доходів бюджету 22030106 «Судовий збір»: отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106; код за ; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету: 22030106; стягувач Державна судова адміністрація України, м. Київ вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, код ЄДРПОУ 00 (одна тисяча шістсот) грн. витрат по оплаті судового збору.

Повне рішення складено 19.04.2017р.

Суддя Н.О. Задорожна