РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017Справа №910/1752/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

До Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк"

про визнання частково недійсним кредитного договору

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Тронь І.В. (дов.№53/03-УРБ-17)

від відповідача: Курінний С.Ю. (№368 від 09.08.2016)

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 12.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

02.02.2017 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" (надалі - позивач) до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" (надалі - відповідач) про визнання частково недійсним кредитного договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 порушено провадження у справі №910/1752/17 та призначено розгляд справи на 06.03.2017.

06.02.2017 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові документи.

16.02.2017 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

06.03.2017 через канцелярію суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення.

06.03.2017 в судовому засіданні оголошено перерву до 15.03.2017.

15.03.2017 через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

15.03.2017, 05.04.2017 в судових засіданнях оголошено перерви до 05.04.2017 та 12.04.2017.

12.04.2017 в судовому засіданні представники сторін надали пояснення по суті справи.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

31.05.2007 року ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»/Банк/Відповідач) та ЗАТ «ФОЗЗІ» (надалі - Позичальник/Позивач), було укладено Кредитний договір № 24ВД (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 7 975 000 доларів США (Кредит), а Позичальник зобов'язався повернути Кредит в термін, передбачений Кредитним договором та сплатити суму процентів, передбачених Кредитним договором.

Правонаступниками ЗАТ «ФОЗЗІ» у зв'язку із реорганізаціями були ПрАТ «ФОЗЗІ», ТОВ «ФОЗЗІ», ТОВ «ФОЗЗІ КРЕДИТ», ТОВ «ФОЗЗІ-ФУД», які відповідно набували статусу Позичальника за Кредитним договором.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» звертається до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» про визнання частково недійсним положень кредитного договору № 24ВД від 31.05.2007 р., а саме: підпунктів 4.3.11 та п. п. 4.3.13.2, 4.3.13.3, 4.3.13.4, пункту 4.3 розділу 4 зазначеного кредитного договору з урахуванням змін та доповнень до нього.

20.07.2012 року Договором № 11 про внесення змін до Кредитного договору №24ВД від 31.05.2007 року сторонами досягнуто згоди щодо викладення Кредитного договору в новій редакції, відповідно до п.п. 4.3.11, 4.3.13.2, 4.3.13.3, 4.3.13.4 якої Позичальник зобов'язаний:

4.3.11 « з метою мінімізації ризиків Банку, пов'язаних з необхідністю здійснення аналізу певного спектру фінансових показників Позичальника, а також наявністю грошових коштів для здійснення прав Банку щодо договірного списання коштів у випадку порушення Позичальником певних вимог цього Договору, протягом дії цього Договору забезпечити протягом кожного розрахункового періоду, починаючи з 01 квітня 2012 року, проведення будь-якими підприємствами Групи компаній «FOZZY GROUP» та/або будь- якими з підприємств, що входять до складу Групи компаній «FOZZY GROUP» в Банку чистих кредитних оборотів по поточному(их) рахунку(ам), відкритому(х) в Банку, в розмірі відповідно до умов п.4.3.11.1. цього Договору. Під чистим кредитовим оборотом у цьому Договорі розуміється сумарний обсяг коштів, що надійшли на поточні рахунки підприємств, що входять до складу Групи компаній «FOZZY GROUP» в Банку протягом кожного розрахункового періоду, за винятком:

4.3.13.2 «не здійснювати купівлю та/або продаж частки(ок) в статутному капіталі інших юридичних осіб та пов'язаних з ними корпоративних прав, вартістю більше 10% (десяти) відсотків статутного капіталу іншої юридичної особи або еквіваленту 1 000 000 доларів США (Один мільйон доларів США 00 центів) за курсом НБУ на дату укладання договору №9 про внесення змін до цього Договору, а також не укладати пов'язані з цим договори купівлі та/або продажу (за виключенням купівлі-продажу між Позичальником, Учасниками угоди та іншими підприємствами, що входять до складу Групи компаній «FOZZY GROUP»);

4.3.13.3 «забезпечити невідчуження AT «ФОЗЗІ-ФУД» (ідентифікаційний код 33870708) третім особам необоротні активи на суму більше еквіваленту 1 000 000 доларів США (Один мільйон доларів США 00 центів) протягом кожного календарного року на дату укладання такої угоди за виключенням відчужень на користь Позичальника та Учасників угоди. Моніторинг проводиться Банком по вартості відчуженого необоротного активу, яка є більшою: первісна балансова вартість,залишкова балансова вартість або вартість згідно договору купівлі-продажу.

4.3.13.4 «не виплачувати та/або не розподіляти 50% (п'ятдесят відсотків) і більше дивідендів та/або прибутку Позичальника, та забезпечити невиплату та/або не розподіл 50% (п'ятдесяти відсотків) і більше дивідендів та/або прибутку Учасників угоди можливих(ого) розподілу.

Позивачі у своїй позовній заяві зазначають про те, що підпункти 4.3.11, 13.1 пункту 4.3.13 статті 4.3 розділу 4 Договору № 15 про внесення змін до Кредитного договору порушує законні права, інтереси та свободи позивачів 1 та 2 та обмежують їхнє право на вільне здійснення господарської та підприємницької діяльності.

Суд погоджується з даною позицією позивачів, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 511 Цивільного кодексу України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Таким чином, за своїм змістом оспорюванні підпункти 4.3.11 та п. п. 4.3.13.2, 4.3.13.3, 4.3.13.4, пункту 4.3 розділу 4 статті 4.3 розділу 4 Кредитного договору фактично створює обмеження для позивача, пов'язаних з його господарською діяльністю, що суперечить ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, зокрема, є свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Посилання відповідача на те, що у спірному пункті Кредитного договору зазначені обмеження стосуються виключно позичальника судом до уваги не приймаються, оскільки зі змісту оспорюваного пункту вбачається, що на позичальника покладено обов'язок забезпечити непорушення позивачам зобов'язань, покладених на нього договором, сторонами якого вони не є.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 21.04.2010 у справі № 18/171-09.

Згідно з абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29 травня 2013 року N 11 (далі - Постанова № 11) вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з п. 2.5.1. Постанови № 11 визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону.

Відповідно до п. 2.11 Постанови № 11 за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги щодо визнання недійсним підпункт 4.3.11 та підпункти 4.3.13.2, 4.3.13.3, 4.3.13.4, пункту 4.3 розділу 4 Кредитного договору № 24ВД від 31.05.2007р., укладеного між ТОВ «Фоззі- Фуд» та ПАТ «ВТБ Банк» підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 4, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати недійсними підпункт 4.3.11 та підпункти 4.3.13.2, 4.3.13.3, 4.3.13.4, пункту 4.3 розділу 4 Кредитного договору № 24ВД від 31.05.2007р., укладеного між ТОВ «Фоззі- Фуд» та ПАТ «ВТБ Банк».

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (01004, м. Київ, бул. Тараса Шевченка/вул. Пушкінська, будинок 8/26; ідентифікаційний код: 14359319) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" (08132, Київська обл., Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Промислова, будинок 5; ідентифікаційний код: 32294926) суму сплаченого судового збору в розмірі 1 600 грн. 00 коп.

4. Видати наказ.

5. Копію рішення направити сторонам.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання повного рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено 20.04.2017

Суддя М.О. Лиськов