донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

24.04.2017 справа №913/1293/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів: при секретарі судового засідання:Будко Н.В. Склярук О.І., Дучал Н.М. Рудик Т.С.
за участю представників сторін від позивача: від відповідача: Оліфіренко Ю.Ю. - довіреність № 2/01-16 від 03.01.2017 р.; ОСОБА_6 - довіреність № 4134 від 06.12.2016 р.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, м. Лисичанськ, Луганська область
на рішення господарського суду Луганської області
від25.01.2017 р.
у справі№ 913/1293/16 (суддя: Масловський С.В.)
за позовомЛисичанської міської ради Луганської області, м. Лисичанськ, Луганська область
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7, м. Лисичанськ, Луганська область
про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди

В С Т А Н О В И В:

Лисичанська міська рада Луганської області (далі - позивач) звернулась до господарського суду Луганської області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7, відповідач) про звільнення земельної ділянки, площею 0,0011 га, розташованої в АДРЕСА_1 шляхом демонтажу тимчасової споруди - торговельного кіоску.

Рішенням господарського суду Луганської області від 25.01.2017 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі, зобов'язано ФОП ОСОБА_7 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0011 га, кадастровий номер НОМЕР_2 розташовану місто АДРЕСА_1, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення її від будівель та споруд, а також з відповідача на користь позивача стягнуто 1 378 грн. 00 коп. судового збору.

Рішення суду мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Луганської області від 25.01.2017 р., відповідач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на зазначене рішення, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати, припинити провадження у даній справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, а у разі вирішення спору по суті прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права України.

Відповідач стверджує, що ні 21.05.1997 р., ні після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" державна реєстрація особи з назвою Лисичанська міська рада () не проводилась, тому Лисичанська міська рада не є і не може бути учасником цивільних правовідносин, оскільки відповідно до ст. 80 ЦК України цивільною правоздатністю і дієздатністю, можливістю бути позивачем та відповідачем у суді наділяються лише юридичні особи, які є організаціями, створеними та зареєстрованими у встановленому законом порядку, відтак спір у даній справі не підлягає вирішенню у господарських судах України.

На думку відповідача, позивачем не доведено право власності на спірну земельну ділянку у відповідності до вимог ч. 2 ст. 34 ГПК України, тому поданий позов не відповідає можливим способам захисту прав на земельну ділянку згідно з приписами ст. 152 ЗК України, якою таке право надається виключно власнику цієї ділянки, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, ФОП ОСОБА_7 вважає, що Лисичанська міська рада не вправі вчиняти будь-які дії щодо спірної земельної ділянки оскільки ця особа не є органом місцевого самоврядування.

За доводами відповідача, місцевий господарський суд дійшов помилкового висновку щодо припинення договору оренди землі від 12.08.2005 р., тоді як відповідач продовжив користування землею на протязі місяця з 01.01.2012 р. (за умовами п. 8 даний договір укладено на строк до 01.01.2012 р.), а доказів надання орендодавцем листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі матеріали даної справи не містять, тому договір є продовженим на тих же умовах до 01.01.2019 р. на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі". Крім того, на підтвердження фактичного продовження дії цього договору ФОП ОСОБА_7 посилається на оплату вартості оренди землі за наданими ним до матеріалів справи платіжними дорученнями та засвідченими копіями квитанцій (а.с. 86-97).

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції відповідачем заявлено клопотання про припинення провадження та винесення окремих ухвал по справі № 913/1293/16, яке ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 13.03.2017 р. залишено без задоволення з огляду на його безпідставність.

Представник позивача у судових засіданнях проти апеляційної скарги заперечив за доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судових засіданнях підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Судовий процес в апеляційній інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 серпня 2005 року, на виконання рішення Лисичанської міської ради від 08.07.2005 року № 953, між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди землі, зареєстрований 12.12.2005 р. у книзі записів державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок за № 13 (далі - договір оренди), відповідно до якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування та експлуатації торгового кіоску, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до умов договору в оренду передається земельна ділянка загальною площею 0,0011 га, у тому числі: - під тимчасову споруду (п. 2), на земельній ділянці розташована тимчасова споруда торгового кіоску (п. 3), договір укладено до 01.01.2012 починаючи з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (п. 8).

27 липня 2005 року між позивачем та відповідачем складено акт прийому-передачі земельної ділянки.

Відповідно до висновку, зазначеному в акті звірки виконання умов договору оренди землі від 27.10.2011 р., орендар самовільно збільшив площу земельної ділянки яка використовується для розміщення торгівельного кіоску до 0,0025 га, у зв'язку з чим ним не дотримані умови договору оренди землі.

Відповідно до листа управління власності Лисичанської міської ради № 1272-01/2 від 09.11.2011 р., відповідача повідомлено про неможливість поновлення договору оренди землі, у зв'язку з встановленням самовільного збільшення розміру земельної ділянки у два рази, з 0,0011 га до 0,0025 га, а саме: встановлено холодильне обладнання та додаткова тимчасова споруда з тильної сторони кіоску.

06.04.2012 року управління власності Лисичанської міської ради листом № 411/01-02 повідомило відповідача про те, що після приведення земельної ділянки у відповідність до умов договору, буде розглянуто питання про поновлення договору оренди.

Згідно з рішенням Лисичанської міської ради сьомого скликання № 4/43 від 24.12.2015 затверджено перелік перейменованих вулиць, а саме: АДРЕСА_1

Згідно з рішенням комісії з питань благоустрою території міста Лисичанська, затвердженого протоколом засідання комісії від 12.10.2016 р., вирішено надіслати фізичній особі підприємцю ОСОБА_7 попередження про демонтаж торгівельного кіоску в районі житлового будинку НОМЕР_3

13.10.2016 року на адресу відповідача було направлено попередження № 3733/01-06, згідно з яким останнього зобов'язано провести демонтаж торгівельного кіоску до 23 жовтня 2016 року, яке відповідач отримав особисто 18.10.2016, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Актом обстеження території міста Лисичанська з питань благоустрою № 5 від 24.10.2016 р. встановлено невиконання попередження щодо демонтажу торгівельного кіоску в районі житлового будинку АДРЕСА_1

Позивачем також надано до матеріалів справи претензію, протокол зборів, колективну скаргу, лист на ім'я голови міста Лисичанська, мешканців будинку АДРЕСА_1, про систематичне порушення громадського порядку та розпивання спиртних напоїв біля кіоску фізичної особи підприємця ОСОБА_7

Згідно з листом Лисичанського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Луганській області до даного органу надходили три звернення щодо порушень громадського порядку та порушень, пов'язаних з роботою кіоску, який розташований біля будинку АДРЕСА_1 за двома з яких інформація підтвердилася.

Крім того, в матеріалах справи міститься лист Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Департаменту патрульної поліції від 24.10.2016 р., відповідно до якого за адресою АДРЕСА_1 зафіксовано 3 випадки порушення громадського порядку.

За наданою Державною податковою інспекцією у м. Лисичанську ГУ ДФС у Луганській області інформацією (лист № 9560/12-09-13-01 від 21.10.2016 р.) згідно акту фактичної перевірки від 06.06.2016 р. № 2/12-09-40/НОМЕР_1 об'єкт торгівлі, а саме кіоск, розташований за адресою АДРЕСА_1 здається в оренду ФОП ОСОБА_7 для здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_8

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з даними Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.02.2016 р. Лисичанська міська рада зареєстрована як орган місцевого самоврядування 21.05.1997 р.

Отже, існування такого органу місцевого самоврядування як міська рада відповідає положенням розділу ХІ Конституції України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

За приписами ст. 19 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" представницький орган місцевого самоврядування може прийняти статут територіальної громади села, селища, міста. Статут територіальної громади підлягає державній реєстрації.

На засіданні 16 сесії Лисичанської міської ради (рішення № 576 від 25.03.2004 р.) прийнято Статут територіальної громади, реєстрацію якого проведено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1150 від 1998 року, внаслідок чого Лисичанським міським управлінням юстиції видано Лисичанській міській раді свідоцтво № 1 про державну реєстрацію статуту територіальної громади м. Лисичанська Луганської області.

Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Міська рада має виключну компетенцію в сфері розпорядження землею.

Частиною 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності.

Статтею 172 ЦК передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом.

Судовою колегією враховано правову позицію згідно висновків Верховного Суду України, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 ГПК, за ІІ півріччя 2016 р. про те, що територіальна громада як власник об'єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що воля територіальної громади як власника може виражатись лише в таких діях органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам законодавства та в інтересах територіальної громади (постанови Верховного Суду України від 05.10.2016 р. у справі № 3-604гс16, від 23.11.2016 р. у справі № 3-1058гс16).

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 12 Земельного кодексу України до виключних повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

За приписами частин 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства, а у випадках, встановлених цими актами - безпосередньо з актів органів центральної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

14.06.2007 року рішенням двадцять першої сесії Лисичанської міської ради № 314, було затверджено правила благоустрою міста Лисичанська, Новодружківка, Привілля", відповідно до п. 11 яких заборонено без погодження з відповідними службами, самовільно займати земельні ділянки.

Механізм розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності визначений Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України № 244 від 21.10.2011 р.

Відповідно до пунктів 2.1., 2.20, 2.21, 2.30 та 2.31 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди; встановлення тимчасової споруди здійснюється відповідно до паспорта прив'язки; відхилення від паспорта прив'язки тимчасової споруди не допускається, у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу; розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" № 5245-УІ від 06.09.2012 р., у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як зазначено вище, за умовами п. 8 договору оренди землі від 12.08.2005 р. договір укладено до 01.01.2012 р., починаючи з дати його державної реєстрації. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 60 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з вимогами ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є строк дії договору оренди.

Статтею 31 Закону визначено, що договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" передбачено умови поновлення договору оренди землі, зокрема, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі); орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі; до листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди; при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін, у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється; орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі, за наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення; у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Судовою колегією враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 25.02.2015 р. № 6-219цс14, відповідно до якої стаття 33 Закону України "Про оренду землі" об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у частині першій статті 33 цього закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2-5 цієї статті).

Так, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною 6 статті 33 Закону України "Про оренду землі" передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

- із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

- у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору, на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Враховуючи зазначене, судова колегія вважає доводи відповідача щодо пролонгації строку дії договору до 01.01.2019 р. на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" необгрунтованими, оскільки орендарем самовільно збільшено площу земельної ділянки, яка використовується для розміщення торговельного кіоску до 0,0025 га, у зв'язку з чим ним не дотримані умови договору оренди землі, про що свідчить акт звірки виконання умов договору оренди землі від 27.10.2011 р., що стало підставою для звернення позивача до відповідача з листом № 1272/01/2 від 09.11.2011 р., в якому повідомлено, що спірний договір оренди землі не може бути поновлений після 01.01.2012 р. Таким чином, позивач фактично відмовився від поновлення договору оренди земельної ділянки для розташування та експлуатації торгового кіоску.

Матеріали справи не містять належних доказів повідомлення орендарем орендодавця про бажання реалізувати переважне право на продовження договору оренди в порядку встановленому п. 8 договору оренди землі.

Отже, договір оренди землі від 12.08.2005 р. припинив свою дію 01.01.2012 р., тому посилання відповідача на сплату орендних платежів на підтвердження продовження договору оренди судовою колегією оцінюються критично.

Статтею 212 Земельного кодексу України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, - які відповідно до закону є правомірними.

У п. 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" № 6 від 17.05.2011 р. роз'яснено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Матеріалами справи та позивачем доведено, що земельна ділянка комунальної власності площею 0,0011 га самовільно зайнята ФОП ОСОБА_7 шляхом розташування тимчасової споруди у вигляді торговельного кіоску після припинення договору оренди землі від 12.08.2005 р. Крім того, матеріали справи не містять доказів подальшого оформлення відповідного паспорта прив'язки для розміщення на спірній земельній ділянці вказаної тимчасової споруди, тобто відповідач продовжує займати земельну ділянку без належних та необхідних правовстановлюючих документів.

Отже, позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального Кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 на рішення господарського суду Луганської області від 25.01.2017 р. у справі № 913/1293/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 25.01.2017 р. у справі № 913/1293/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Будко

Судді: О.І. Склярук

Н.М. Дучал