РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/4592/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/4592/17

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гефест"

про стягнення 14045,82 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2, договір про надання правової допомоги б/н від 05.04.2017р.

ОСОБА_3, довіреність б/ від 05.04.2017р.

від відповідача: Вареник В.В., довіреність №1 від 31.03.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулась фізична особа - підприємць ОСОБА_1 (надалі - позивач) до товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гефест" (надалі - відповідач) про стягнення 6 500,00 грн. основного боргу, 2 332,45 грн. пені, 351,00 грн. 3% річних, 4 862,37 грн. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов договору-заявки №43 від 29.04.2015р. щодо оплати наданих послуг перевезення вантажу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2017р. порушено провадження у справі № 910/4592/17 та призначено її розгляд на 06.04.2017р.

06.04.2017р. через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому викладені заперечення проти задоволення позовних вимог, обґрунтовані тим, що договір-заявка №43 від 29.04.2015р., на який посилається позивач як на підставу виникнення у сторін взаємних прав та обов'язків, відповідачем не укладався, про що свідчить відсутність підпису з його боку, транспортні послуги за вказаним договором не отримував та жодних оплат не здійснював.

Присутній у судовому засіданні 06.04.2017р. позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає позивач в позовній заяві, між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гефест" було досягнуто домовленості щодо надання транспортних послуг по перевезенню вантажу, у зв'язку з чим позивачем було підготовлено договір-заявку №43 на транспортне обслуговування від 29.04.2015р. (далі - договір-заявка), відповідно до якого позивач зобов'язувався надавати відповідачу транспортні послуги для перевезення піску, а відповідач проводити рахунки за надані позивачем послуги.

Згідно договору-завки позивачем були надані послуги по перевезенню вантажу на загальну суму 7 500,00 гривень, що, на думку позивача, підтверджується актом здачі-прийняяття робіт (надання послуг) № 43 від 30.04.2015р. та товарно-транспортною накладною № 40 від 27.04.2015р.

З метою оплати наданих послуг позивач направив відповідачу рахунок-фактуру №43 на суму 7 500,00 грн., який, як зазначає позивач, було частково оплачено відповідачем в сумі 1 000,00 грн.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено неналежне виконання зобов'язань за договором-заявкою на перевезення вантажу №43 від 29.04.2015р. щодо своєчасної та повної оплати наданих послуг з перевезення, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 6 500,00 грн. основного боргу, 2 332,45 грн. пені, 351,00 грн. 3% річних, 4 862,37 грн. інфляційних втрат.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

При цьому, в силу ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 909 ЦК України, ст. 307 ГК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Статтею 916 ЦК України визначено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Статтею 920 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Згідно з приписами ч.2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Як стверджує позивач, між сторонами було досягнуто домовленості щодо перевезення вантажу згідно договору-заявки на перевезення вантажу №43 від 29.04.2015р., відповідно до якої позивач зобов'язався здійснити перевезення вантажу, а відповідач - оплатити таке перевезення.

У відповідності до ч.ч. 1-2 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Частиною першою статті 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Ст. 208 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини щодо яких законом встановлена письмова форма.

Статтею 909 Цивільного кодексу України передбачено, що договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Отже, письмова форма для даного виду правочинів визначена імперативними нормами закону.

В підтвердження укладення сторонами договору перевезення позивач долучив до матеріалів справи копію договору-заявки на перевезення вантажу №43 від 29.04.2015р.

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Хоча письмова форма договору передбачає не лише виклад його у формі єдиного документа (можливим є листи, телеграми тощо), однак підписання такого документа уповноваженими представниками сторін договору власноручно або шляхом застосування електронного підпису є обов'язковим, підтверджує наявність цивільної дієздатності сторін і виражає їх волевиявлення.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Як вбачається із матеріалів справи, в основу позовних вимог про стягнення вартості наданих послуг перевезення вантажу позивач посилається на договір-заявку на перевезення вантажу №43 від 29.04.2015р.

Однак, судом встановлено, що зазначений договір-заявка не містить підпису уповноваженого представника та печатки товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гефест", факт підписання якого відповідачем заперечується, а отже не може бути належними та допустимим доказом наявності договірних зобов'язань між сторонами, які б визначали порядок здійснення перевезень вантажу, розрахунків та відповідальність за порушення зобов'язань.

Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Аналогічною є позиція пленуму Верховного суду України, відображена в п.8 постанови № 6 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Статтею 180 ГК України передбачено, що господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно приписів ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Важливим елементом угоди є воля та її зовнішній вияв волевиявлення. Наявність угоди свідчить про те, що обидва учасника бажали укласти угоду і що їхній зовнішній вияв волі (волевиявлення) відповідає внутрішній волі. Єдність внутрішньої волі і волевиявлення характерна для угоди, оскільки не відповідність внутрішній волі і волевиявлення означає, що справжньої волі, справжнього бажання укласти угоду немає.

Частиною другою ст. 14 Цивільного кодексу України встановлено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Частина 3 ст. 181 Господарського кодексу України визначає порядок акцептування оферти, зробленої відповідно до ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України.

Так, акцепт оферти у формі єдиного документа робиться шляхом підписання договору та проставлення печатки на обох екземплярах договору, один з яких повертається контрагенту. Оферта, зроблена у спрощений спосіб, акцептується у той самий спосіб, в якому була зроблена пропозиція про вступ у договірні відносини: листом, факсограмою тощо.

Відповідно до с. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Абзацом 4 п.3.1. статті З Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними надано роз'яснення, що у разі недотримання сторонами письмової форми правочину, для з'ясування факту його вчинення та змісту слід виходити з приписів частини другої статті 205 ЦК України яка регламентує, що поведінка сторін, що засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків, може доводитися письмовими доказами та поясненнями сторін.

Так, позивач стверджує, що на виконання умов договору-заявки №43 від 29.04.2015р. надав відповідачу послуги з перевезення вантажу, які були прийняті відповідачем, що підтверджується товарно-транспортною накладною №40 від 27.04.2015р. та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №43 від 30.04.2015р., у зв'язку із чим було виставлено рахунок-фактуру №45 від 30.04.2015р., який частково оплачено відповідачем в сумі 1 000,00 грн.

Проаналізувавши зміст вищевказаних документів та тверджень позивача, суд не приймає їх як належні докази надання послуг перевезення вантажу за договором-заявкою №43 від 29.04.2015р. та їх прийняття відповідачем, оскільки товарно-транспортна накладна №40 від 27.04.2015р. не містить відтиску печатку вантажоодержувача - товариства з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гефест", підписано особою, прізвище та посада якої не зазначені, доказів отримання товару повноважними представниками відповідача, як то довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей, суду також не надано.

Також, судом встановлено, що акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №43 від 30.04.2015р. зі сторони відповідача не підписаний. Крім того, товариство з обмеженою відповідальністю "Виробнича компанія "Гефест", як вантажоодержувач, заперечує проти факту отримання ним від позивача вантажу. Документів, які б підтверджували факт здійснення відповідачем часткової оплати за договором-заявкою №43 від 29.04.2015р. матеріали справи також не місять.

Таким чином, суд зазначає, що посилання позивача на акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №43 від 30.04.2015р., виставлений рахунок-фактура №45 від 30.04.2015р., товарно-транспортну накладну № 40 від 27.04.2015р. як доказ здійснення перевезення за договором-заявкою не є беззаперечним доказом укладення в письмовій формі договору-заявки на перевезення вантажу №43 від 29.04.2015р.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення між сторонами договору-заявки на перевезення вантажу №43 від 29.04.2015р., у зв'язку із чим суд дійшов висновку, що він є неукладеним та таким, що не породжує для сторін жодних прав та обов'язків, в тому числі, щодо оплати послуг перевезення, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 11.04.2017р.

СуддяА.І. Привалов