ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа № 917/1628/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Россолов В.В., суддя Гетьман Р.А. , суддя Тихий П.В.

за участю секретаря судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача - Момот Є.С., довіреність від 08 лютого 2017 року;

відповідача- Арзуманяна В.А., довіреність № 09/03-17-ап, від 10 березня 2017 року;

третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" (вх. №365 П/1-42) на рішення Господарського суду Полтавської області від 10 січня 2017 року у справі № 917/1628/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", вул. Щорса, 36Б, м. Київ, 01133,

до Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод", вул. Ливарна, 12, м. Полтава, Полтавська область, 36034

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1)ОСОБА_2, АДРЕСА_1, 36000,

2)ОСОБА_3, АДРЕСА_2, 36000,

3)Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Надбання", вул. Тарасівська, 38, приміщення 1-4, м. Київ, 01033.

про визнання недійсним договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Приватним підприємством "Полтавський ливарно-механічний завод"

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 10 січня 2017 року у справі № 917/1628/16 (суддя Мацко О.С.) позовні вимоги задоволено; визнано недійсним договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Приватним підприємством "Полтавський ливарно-механічний завод"; стягнуто з Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" (36034, м.Полтава, вул.Ливарна, 12, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" (01133, м.Київ, вул.Щорса, 36-Б, ) судовий збір у сумі 1378,00 грн.

Приватне підприємство "Полтавський ливарно-механічний завод" з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02 лютого 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

13 березня 2017 року від Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№2672).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13 березня 2017 року враховуючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, задля формування об'єктивних і повних висновків відносно матеріалів справи та фактичних обставин спору, з метою винесення законного та обгрунтованого рішення у справі, судова колегія вирішила відкласти розгляд справи. Одночасно вказаною ухвалою суду було запропоновано Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" надати письмові пояснення з приводу підстав недійсності договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року (з детальним визначенням обставин та приписів законодавства, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним).

03 квітня 2017 року від Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" надійшли додаткові пояснення щодо нікчемності правочину (вх.№3504, вх.№3514).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 03 квітня 2017 року враховуючи необхідність надання позивачем додаткових пояснень представник Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод", клопотання відповідача про продовження строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів та відкладення розгляду справи, задля формування об'єктивних і повних висновків відносно матеріалів справи та фактичних обставин спору, з метою винесення законного та обгрунтованого рішення у справі, судовою колегією було відкладено розгляд справи. Відмовити в задоволенні клопотання Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" про призначення судової експертизи. Поряд з цим було запропоновано Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" надати до суду документи, які регламентують порядок і правила надання Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" кредитних послуг, чинні станом на 20 червня 2014 року та продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

У судове засідання, яке відбулось 18 квітня 2017 року, з'явились представники позивача та відповідача.

Проаналізувавши матеріали справи колегія суддів встановила наступні обставини спору.

04 листопада 2010 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № НКЛ-2004202, відповідно до умов якого Банк зобов'язався видати відповідачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до умов Договору, кредит видається в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 14 220 117,00 грн зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 17 % річних із кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 24 лютого 2017 року.

У подальшому Банком між сторонами було укладено Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року (оспорюваний договір у даній справі), на умовах якого відповідачу було видано кредит в сумі 11 283 063,22 грн строком до 20 вересня 2014 року з платою за користування кредитом із розрахунку 18,5% річних.

Пунктом 1.2. Кредитного договору зазначено, що кредит надається для рефінансування кредитної заборгованості Позичальника перед Банком за Кредитним договором 1 (№НКЛ-2004202). Заборгованість Позичальника за Кредитним договором 2 забезпечувалась: Договором застави майнових прав №НКЛ-2004202/l/S-l від 20 червня 2014 року з ОСОБА_3 заставною вартістю 4 700 000,00 грн.

02 жовтня 2014 року між позивачем та ТОВ "ФК "Надбання" було укладено договір відступлення кредиторської вимоги до відповідача на суму 7 075 473,83 грн за ціною відступлення - 15 001,00 грн)

02 березня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову № 150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних"; виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT "Дельта Банк". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в AT "Дельта Банк" призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Згідно рішень Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08 квітня 2015 року та №147 від 03 серпня 2015 року тимчасову адміністрацію в "Дельта Банк" було продовжено до 02 жовтня 2015 року.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181, розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року та призначено уповноважену особу Фонду з делегуванням повноважень ліквідатора - Кадирова Владислава Володимировича.

У матеріалах справи наявна копія Протоколу №45 від 11 серпня 2015 року (Том 1, арк.справи 37-40), затвердженого Уповноваженою особою Фонду, з якого вбачається, що при проведенні перевірки правочинів виявлено правочини, що є нікчемними згідно ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року.

Наказом Уповноваженої особи фонду №749 від 21 серпня 2015 року (Том 1, а.с. 125-127) передбачено вжиття заходів, пов'язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів).

На виконання даного наказу 25 серпня 2015 року AT "Дельта Банк" було направлено на адресу Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" Повідомлення № 7335 про нікчемність правочинів, яким було доведено до відома Відповідача про виявлені нікчемні правочини, та наголошено на необхідності повного та належного виконання всіх умов Договору кредитної лінії № НКЛ-2004202 від 04 листопада 2010 року. (копія повідомлення, Том 1, а.с. 41-43). Даним повідомленням позивач вимагав у відповідача повного та належного виконання всіх умов договору кредитної лінії №НКЛ-2004202 від 04 листопада 2010 року. Відповідачем жодних дій по виконанню договору вчинено не було.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить суд визнати недійсним Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року з посиланням на те, що він підпадає під ознаки нікчемності правочину, встановлені ч.3 ст.38 ЗаконуУкраїни "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а законодавством не виключена можливість подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі місцевий господарський суд дійшов до висновку, що Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод", Договір застави майнових прав №НКЛ-2004202/S-l від 20 червня 2014 року, Договір про відступлення права вимоги від 02 жовтня 2014 року з ТОВ "ФК "Надбання" має розглядатись як єдина операція, спрямована виключно на вилучення у Банку ліквідних активів.

Не погоджуючись з вказаною позицією суду першої інстанції відповідач в обґрунтуванні апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином проаналізовано фактичні обставини справи, у відповідності до яких в момент укладення кредитного договору сторонами не порушено жодного припису цивільного законодавства. Одночасно апелянт звертає увагу суду на недоведеності позивачем причинного звязку між укладенням оспорюваного правочину та понесення Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" збитків.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод", перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам законодавства зважаючи на наступне.

У відповідності до матеріалів справи, 04 листопада 2010 року між Приватним підприємством "Полтавський ливарно-механічний завод" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено кредитний договір № НКЛ-2004202, відповідно до умов якого Банк зобов'язався видати відповідачу грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до умов Договору, кредит видається в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 14 220 117,00 грн зі сплатою плати за користування кредитом у розмірі 17 % річних із кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 24 лютого 2017 року.

В силу приписів статті 6 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з Кредитного договору, було укладено наступні договори:

-Іпотечний договір № НКЛ-2004202/8-2 від 04 листопада 2010 року;

-Договір застави № НКЛ-2004202/S-l від 04 листопада 2010 року з ПП "ПЛМЗ";

-Договір поруки №П-2004202 від 19 травня 2011року, укладений з ОСОБА_2;

-Договір поруки №П-2004202-1 від 29 лютого 2012 року, укладений з ОСОБА_3 (копія кредитного договору та договорів забезпечення - у матер.справи).

У подальшому між Приватним підприємством "Полтавський ливарно-механічний завод" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" укладено Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року (оспорюваний договір), на умовах якого відповідачу було видано кредит в сумі 11 283 063,22 грн строком до 20 вересня 2014 року та платою за користування кредитом із розрахунку 18,5% річних.

Пунктом 1.2. Кредитного договору зазначено, що кредит надається для рефінансування кредитної заборгованості Позичальника перед Банком за Кредитним договором 1 (№НКЛ-2004202). Заборгованість Позичальника за Кредитним договором 2 забезпечувалась: Договором застави майнових прав №НКЛ-2004202/l/S-l від 20 червня 2014 року з ОСОБА_3 заставною вартістю 4 700 000,00 грн.

02 березня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову № 150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних"; виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у AT "Дельта Банк". Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в AT "Дельта Банк" призначено Кадирова Владислава Володимировича.

Згідно рішень Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 71 від 08 квітня 2015 року та №147 від 03 серпня 2015 року тимчасову адміністрацію в ПАТ "Дельта Банк" було продовжено до 02 жовтня 2015 року.

Відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02 жовтня 2015 року № 181, розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Дельта Банк" з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року та призначено уповноважену особу Фонду з делегуванням повноважень ліквідатора - Кадирова Владислава Володимировича.

У спорах, пов'язаних з виконанням неплатоспроможним банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед кредиторами, спеціальними для застосування є норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Частиною першою, другою статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", визначено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

За змістом статті 2 вказаного Закону, тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

На виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду має право, зокрема:

-вчиняти будь-які дії та приймати рішення, що належали до повноважень органів управління і органів контролю банку;

-продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій;

-повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

-заявляти від імені банку позови майнового та немайнового характеру до суду.

Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноважена особа Фонду;

1)протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів;

2)вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами;

3)має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Так, виконуючи обов'язки та здійснюючи повноваження, надані Уповноваженій особі Фонду вказаними вище імперативними нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в AT "Дельта Банк" В.В.Кадировим на підставі наказу № 67 від 11 березня 2015 року створено Комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

У матеріалах справи наявна копія Протоколу №45 від 11 серпня 2015 року (Том 1, а.с. 37-40), затвердженого Уповноваженою особою Фонду, з якого вбачається, що при проведенні перевірки правочинів виявлено правочини, що є нікчемними згідно ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а саме:

-Договір кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод";

-Договір застави майнових прав ЖЖЛ-2004202/S-l від 20 червня 2014 року з ОСОБА_3;

-Договір про відступлення права вимоги від 02 жовтня 2014 року з ТОВ "ФК "Надбання".

У даній справі предмет спору полягає у визнанні недійсним Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року з посиланням на те, що він підпадає під ознаки нікчемності правочину, встановлені частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом частини 2 статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним (пункт 2.5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З протоколу засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 11 серпня 2015 року (Том 1, а.с. 37-40) вбачається, що при дослідженні комісією наявності ознак нікчемності договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року було встановлено нікчемність спірного договору з підстав передбачених пунктами 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За змістом статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", в редакції станом на момент проведення перевірки, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

-банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (пункт 1 частини 3);

-банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим (пункт 2 частини 3);

-банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (пункт 6 частини 3).

Варто зазначити, що умови визнання кредитного договору нікчемним, викладені у пунктах 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" містять в собі оціночні категорії та не деталізовані ані в даному Закону, ані в будь-якому іншому нормативно-правовому акті.

У Рішенні від 29 червня 2010 р. № 17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права: "Одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки" (абзац третій підпункту 3.1 п. 3 мотивувальної частини). Цим Конституційний Суд України наголосив, що правовій визначеності відповідатиме встановлення обмежень основних прав людини і громадянина лише за умови забезпечення зрозумілих і передбачуваних для особи підстав та наслідків застосування правових норм.

Принцип правової визначеності для обґрунтування своїх рішень використовує і Європейський суд з прав людини.

Так, у справі "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства" (рішення від 25 листопада 1999 р.) Суд вказав, що однією з вимог, яка випливає зі словосполучення "встановлений законом", є передбачуваність. Норму не можна вважати "законом", якщо вона не сформульована достатньо чітко, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча визначеність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тоді як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, значною мірою залежить від змісту певного документа, сфери, на яку поширюється закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований (п. 31).

У рішенні від 18 грудня 2008 р. у справі "Новік проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля. (п. 19)

Наведеним підтверджується необхідність першочергового дослідження правового змісту пунктів 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", виокремлення чітких критеріїв визнання правочину нікчемним в порядку даних норм та встановлення доказової бази по кожному випадку.

Виходячи з цілей та змісту Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", приписи статті 38 даного Закону спрямовані на відновлення платоспроможності Банку та реалізації можливості виконання власних грошових зобов'язань перед іншими кредиторами (повністю чи частково). Правовий аналіз частини 3 статті 38 даного Закону свідчить про закріплення в кожному пункті даної частини самостійної підстави нікчемності правочину, вчинення якого є не тільки фінансово невигідним для Банку, а знаходиться в причинному зв'язку з неплатоспроможністю Банку, неможливістю виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами. При цьому самі по собі припущення (доводи) сторони щодо фінансової невигідності такої угоди не може розглядатися в якості підстави нікчемності правочину, оскільки зміст пунктів 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає саме протиправний характер таких угод, що спричинило неплатоспроможність Банку. Вказане має місце в разі завідомого укладення сторонами кредитного договору, зміст якого передбачає отримання боржником сприятливих умов (в тому числі і в майбутньому), що в кінцевому результаті призводить до втрати Банком своїх активів та неплатоспроможності останнього.

Відтак, умови визнання кредитного договору нікчемним, викладені у пунктах 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" базуються на :

-протиправній поведінці усіх сторін договору;

-наданні боржникові більш сприятливого становища, в порівнянні зі звичайними умовами проведення кредитних операцій;

-понесенні Банком збитків, у вигляді втрати активів та його неплатоспроможності;

-існуванні прямого причинного зв'язку між фактом укладення договору та неплатоспроможністю Банку.

За положеннями Преамбули та статті 1 Конституції України в країні проголошений принцип соціальної та правової держави.

Приписами статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно зі статтею 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Тому принцип верховенства права є одним із головних принципів і господарського судочинства. В господарському судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав особи.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам на предмет відповідності договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року пунктам 1, 2, 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 1 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає нікчемність правочину в разі коли банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Стаття 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи із суті кредитного зобов'язання встановленого статтею 1054 ЦК України, обов'язок контрагента (боржника) полягає у поверненні кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом. Відтак, безоплатність відчуження майна та прийняття кредитодавцем на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій має місце в разі передачі банком грошових коштів без визначення обов'язку боржника щодо їх повернення. Фактично даний пункт передбачає випадок передання банком грошових коштів у власність особи під виглядом укладення кредитного договору без умови щодо їх повернення.

Крім того, з огляду на сутність кредитного зобов'язання, виконання якого за загальним правилом з боку боржника забезпечується договором застави та/або іпотеки, не узгодження сторонами договору в момент укладення спірного правочину питання гарантії виконання зобов'язання може розцінюватись в якості безоплатного відчуження майна, прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмови від власних майнових вимог.

Таким чином, при посиланні позивача на нікчемність договору в порядку пункту 1 частини 3 статті 38 Закону до предмету доказування входить доведення факту видачі Банком кредиту без закріплення в умовах договору обов'язку боржника щодо їх повернення та/або сплати відсотків зі користування кредитом, а також укладення договору без узгодження питання гарантії виконання зобов'язання.

В даному випадку сторонами в межах статті 1 Договору було передбачено передання у користування відповідачу кредит в сумі 11 283 063,22 грн строком до 20 вересня 2014 року з платою за користування кредитом із розрахунку 18,5% річних.

У разі прострочення кінцевого терміну повернення Кредиту, річна процентна ставка встановлюється в розмірі 22% річних, та починає застосовуватись до взаємовідносин сторін, починаючи з дня наступного за кінцевим терміном (днем) погашення заборгованості за договором (пункт 1.1.3) (Том 1, а.с.18).

Крім того 20 червня 2014 року між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою ОСОБА_3 було укладено договір застави майнових прав №НКЛ-2004202/1/S1 (Том 1, а.с.21-23)

Відповідно до умов цього договору предметом застави є майнові права на отримання грошових сум у повному обсязі, включаючи право на отримання депозитного вкладу в розмірі 4 700 000,00 грн, пені та штрафу, тощо, які існують на дату укладення договору або виникнуть у майбутньому у заставодавця з договору №002-20571-130614 банківського вкладу (депозиту), який укладений між заставодавцем та та заставодержателем 13 червня 2014 року, та додаткових договорів до нього. (пункт 1.1. договору)

Отже, сторонами угоди чітко обумовлено суму кредиту, обов'язок та строк повернення грошових коштів, розмір процентів за користування кредитом, гарантії забезпечення виконання зобов'язання що свідчить про його укладеність з дотриманням умов повернення, строковості та платності, що виключає можливість визнання його нікчемним в порядку пункту 1 частини 3 статті 38 Закону.

Не може розглядатися в якості відмови Банку від майнових прав факт припинення обтяжень Кредитного договору від 04 листопада 2010 року за іпотечним договором № НКЛ-2004202/8-2 від 04 листопада 2010 року; договором застави № НКЛ-2004202/S-l від 04 листопада 2010 року з ПП "ПЛМЗ"; договором застави № НКЛ-2004202/S-l від 04 листопада 2010 року з ПП "ПЛМЗ"; договором поруки №П-2004202 від 19 травня 2011 року, укладеного з ОСОБА_2, оскільки кредитне зобов'язанння за оспорюваним договором також забезпечено гарантіями його виконання за договором застави майнових прав №НКЛ-2004202/1/S1 від 20 червня 2014 року.

Зміст пункту 2 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлює нікчемність правочину за умови якщо банк до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Вказаний пункт Закону передбачає нікчемність правочину у випадку існування причинного зв'язку між фактом укладення і виконання кредитного договору та неплатоспроможністю Банку або неможливістю виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".

У відповідності до статті 76 Закону України "Про банки та банківську діяльність" Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі:

1)неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним;

2)зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України;

3)невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами;

4)одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Потрібно також враховувати, що кредитний ризик - це наявний або потенційний ризик для надходжень та капіталу, який виникає через неспроможність сторони, що взяла на себе зобов'язання виконати умови будь-якої фінансової угоди із банком або в інший спосіб виконати взяті на себе зобов'язання. Кредитний ризик присутній в усіх видах діяльності банку, де результат залежить від діяльності контрагента, емітента або позичальника. Він виникає кожного разу, коли банк надає кошти, бере зобов'язання про їх надання, інвестує кошти або іншим чином ризикує ними відповідно до умов реальних чи консепсуальних угод .

Виходячи з того, що фактично проведення будь якої кредитної операції (сукупність операцій), може потенційно розцінюватись як причина неплатоспроможності Банку або неможливості виконання Банком його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами, позивачем при посиланні на нікчемність правочину в порядку пункту 2 частини 3 статті 38 Закону, підлягає детальне доведення причинно наслідкового зв'язку між розміром наданого боржнику кредиту та погіршенням фінансового стану банківської установи.

Відтак, при посиланні позивача на нікчемність договору в порядку пункту 2 частини 3 статті 38 Закону до предмету доказування входить доведення існування причинного наслідкового зв'язку між фактом укладення і виконання кредитного договору та неплатоспроможністю Банку, або неможливістю виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами. Тобто, позивач повинен довести, що віднесення банку 02 березня 2015 року до категорії неплатоспроможних або неможливості виконання в повному обсязі грошового зобов'язання перед клієнтами є безпосереднім наслідком укладення кредитного договору та його виконання, шляхом передання у строкове платне користування відповідача суми кредиту у розмірі 11 283 063, 22 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у встановлені об"єктивної істини.

Відповідно до частини 2 статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Шабельник проти України" (Заява № 16404/03) від 19 лютого 2009 року зазначається, що хоча стаття 6 гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством (рішення у справі "Шенк проти Швейцарії" від 12 липня 1988 року, серія А, № 140, с. 29, пп. 45-46 та у справі "Тейшейра ді Кастру проти Португалії" від 9 червня 1998 року, Reports 998-1V, с. 1462, п. 34).

Необхідно враховувати, що з'ясування питання пов'язаності факту укладення кредитного договору у розмірі 11 283 063,22 грн зі строком повернення до 20 вересня 2014 року та неможливості виконання Банком в повному обсязі грошового зобов'язання перед клієнтами та віднесення останнього до категорії неплатоспроможних, потребує залучення базових знань у галузі банківського бізнесу, економіки та бухгалтерського обліку, оскільки передбачає комплексне дослідження майнового стану банківської установи, результатів його діяльності, грошових потоків, тощо. Зокрема дана обставина може бути підтверджена шляхом проведення експертизи та надання висновку експертної установи.

Судова експертиза, згідно статті 1 Закону України "Про судову експертизу", - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів досудового розслідування чи суду.

Експертний висновок - це письмове викладення експертом відомостей про обставини, що мають значення для справи, встановлені експертом на підставі його спеціальних знань і отриманих у результаті проведеного дослідження матеріалів справи, яке ґрунтується на сформульованому в ухвалі суду про призначення експертизи завданні.

Крім того, пов'язаність факту укладення кредитного договору у розмірі 11 283 063,22 грн зі строком повернення до 20 вересня 2014 року та неможливості виконання Банком в повному обсязі грошового зобов'язання перед клієнтами та віднесення останнього до категорії неплатоспроможних може бути встановлена шляхом проведення аудиторської перевірки та надання відповідного висновку.

Аудит - перевірка даних бухгалтерського обліку і показників фінансової звітності суб'єкта господарювання з метою висловлення незалежної думки аудитора про її достовірність в усіх суттєвих аспектах та відповідність вимогам законів України, положень (стандартів) бухгалтерського обліку або інших правил (внутрішніх положень суб'єктів господарювання) згідно із вимогами користувачів. (стаття 3 Закону України "Про аудиторську діяльність")

Аудиторський звіт про результати аудиторської перевірки - це документальне відображення аудитором виявлених порушень, помилок та відхилень від чинного законодавства та встановлених стандартів здійснення господарської діяльності, ведення обліку та складання звітності, а також проведена аудитором оцінка стану бухгалтерського обліку та достовірності звітності на певну дату. Інформація, що наводиться в аудиторському звіті, має бути більш детальною, надійною і компетентною, а також незалежною, об'єктивною і правдивою. Аудиторський звіт складається в довільній формі, призначений для замовника, і його зміст не підлягає оприлюдненню.

У законодавстві України зазначено, що аудитор оформляє результати своєї перевірки аудиторським висновком (ст. 7 Закону України "Про аудиторську діяльність").

Аудиторський висновок - це офіційний документ, засвідчений підписом та печаткою аудитора (аудиторської фірми), який складається в установленому порядку за наслідками проведеного аудиту і містить у собі висновки стосовно повноти і відповідності чинному законодавству та встановленим нормативам бухгалтерського обліку фінансово-господарської діяльності.

В даному випадку, позивач, стверджуючи, що укладення кредитного договору знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку з неплатоспроможністю Банку та/або неможливістю виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами, не підтвердив дану обставину належними докази, як то експертний висновок, висновок аудиторської фірми, тощо.

Наданий позивачем звіт про фактичні результати аудиторської перевірки окремих операцій ПАТ "Дельта Банк" (Звіт про виконання узгоджених із замовником процедур) від 31 серпня 2015 року, проведений АФ "Інтер-аудит" (Том 1, а.с.114-124) містить виключно оцінку договору про відступлення права вимоги від 02 жовтня 2014 року, укладеного із ТОВ "Фінансова компанія "Надбання" (встановлені ризики для банку та результати процедур).

З наведеного слідує, що позивачем не було доведено належними доказами існування причинно наслідкового зв'язку між укладення кредитного договору у розмірі 11 283 063,22 грн зі строком повернення до 20 вересня 2014 року та неможливістю виконання Банком в повному обсязі грошового зобов'язання перед клієнтами та віднесення останнього до категорії неплатоспроможних, що виключає можливість визнання договору недійсним в порядку пункту 1 частини 3 статті 38 Закону.

Окрім цього колегією суддів приймаються до уваги пояснення сторони відповідача з приводу порушення даною угодою фінансових інтересів та фінансової стабільності ПАТ "Дельта Банк". Так 18 квітня 2017 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення (вх.№4187) з випискою по даним бухгалтерського обліку підприємства за договором кредитної лінії №НКЛ-2004202/1.

З даної інформації, яка не заперечувалась з боку позивача, вбачається, що 02 жовтня 2014 року (передачі права вимоги за договором кредитування ТОВ "Фінансова компанія "Надбання") на виконання договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 було здійснено:

-02 жовтня 2014 року погашення боргу в розмірі 4 512 947,93 грн за рахунок договору поруки укладеного з ОСОБА_3;

-03 липня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 03 липня 2014 року в сумі 32 133, 70 грн

-04 серпня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 04 серпня 2014 року в сумі 30 773, 24 грн;

-04 серпня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 04 серпня 2014 року в сумі 41078, 81 грн;

-08 вересня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 08 вересня 2014 року в сумі 61 421,00 грн;

-02 жовтня 2014 року здійснено погашення суми основної суми кредиту за платіжним дорученням від 08 вересня 2014 року в сумі 59104,12 грн.

Таким чином, позивач пов'язаність укладення і виконання кредитного з неплатоспроможністю Банку та/або неможливістю виконання грошових зобов'язань перед іншими кредиторами розглядає суто статично (пов'язує обставину неплатоспроможності з видачою відповідачу кредиту у розмірі 11 283 063,22 грн. 20 червня 2015 року), залишаючи поза увагою суми погашеної боржником заборгованості до моменту віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних (02 березня 2015 року).

Пункт 6 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" в якості підстави для визнання правочину нікчемним визначає укладення Банком кредитного договору, умови якого передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Загальноприйнятий в діловій практиці зміст поняття "переваги (пільги)" визначає обставину, якість, властивість, певну характеристику, яка створює для особи більш вигідне та сприятливе становище, або наділяє особу виключним, особливим правом на що-небудь. З цього слідує, що наділення клієнта перевагами (пільгами), прямо не встановлених для нього законодавством чи внутрішніми документами банку, передбачає надання особі додаткових прав чи ухилення від покладення на неї певних обов'язків, внаслідок чого для клієнта штучно створюється більш вигідне ( сприятливе) становище ніж за звичайних умов. Вихід Банку за межі дозволених, звичайних умов проведення кредитних операцій встановлюється шляхом виявлення невідповідності обсягу та змісту прав та обов'язків боржника передбачених загальними вимогами законодавства. Оскільки стаття 4 Закону України "Про банки та банківську діяльність" наділила банківські установи правом на самостійне визначення напрямків своєї діяльності, невідповідність спірної угоди внутрішньобанківській політиці кредитування Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" повинна досліджуватись в порівнянні з внутрішніми документами банку, зокрема Правилами надання кредитів. З визначеного слідує, що факт надання Банком клієнту переваг (пільг) підтверджується невідповідністю обсягу прав та обов'язків боржника закріплених в тексті кредитного договору з обсягом передбаченим законодавством чи внутрішніми документами банку, яка проявляється у вигляді надання боржнику додаткових прав або навпаки не покладення обов'язків.

Таким чином, при посиланні позивача на нікчемність договору в порядку пункту 6 частини 3 статті 38 Закону до предмету доказування входить доведення факту наділення боржника обсягом прав та обов'язків, який не відповідає загальним правилам надання кредитів чи внутрішнім документам Банку, внаслідок чого для клієнта створюється більш вигідне ( сприятливе) становище ніж за звичайних умов.

Загальні умови та правила проведення кредитних операцій Банком закріплені в межах статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" (судом приводиться редакція Закону на момент укладення спірного правочину), яка серед іншого передбачає, що Банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків; Банк має право видавати бланкові кредити за умов додержання економічних нормативів; надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків.

Постановою Національного банку України від 02 серпня 2004 року №361 "Про схвалення Методичних рекомендацій щодо організації та функціонування систем ризик-менеджменту в банках України" було надано банкам рекомендації з приводу організації та побудови системи управління кредитним ризиком. Зміст вказаних рекомендацій передбачає, що управління кредитним ризиком має включати таке:

а)політику та положення про управління кредитним ризиком, що мають бути розглянуті та затверджені відповідно до принципів корпоративного управління. Ці політика та положення підлягають періодичному перегляду;

б)положення про кредитування, які враховують як балансові, так і позабалансові операції банку, а саме регламентують типи й умови кредитів та інших операцій, що несуть кредитний ризик; враховують характер ринків та галузей, яким надаватимуться кредити передбачають розгляд до взяття зобов'язання про надання кредиту, різної інформації, зокрема, про фінансовий стан позичальника, характер та вартість застави, характер позичальника та його спроможність погасити кредит згідно з угодою, фінансову відповідальність гаранта тощо;адекватно враховують концентрацію кредитного ризику і пов'язаних із ним потенційних ризиків; інші питання, що пов'язані з кредитуванням, зокрема порядок та процедура визначення процентної ставки за кредитом та необхідної застави; положення про ліміти ризику на одного контрагента, групу взаємопов'язаних контрагентів, за галузями або секторами економіки, за географічними регіонами або іншими кредитними операціями, які можна розглядати в сукупності (експозиціями); ці положення мають враховувати всі компоненти кредитного ризику, як балансові, так і позабалансові, на які наражається установа, а також можливий вплив інших категорій ризиків; чітко визначену і продуману систему повноважень з прийняття рішень щодо ухвалення операцій, що несуть кредитний ризик; комплексну систему оцінки кредитного ризику;

в) належну інформаційну базу, яка:

-дозволяє керівництву приймати обгрунтовані рішення про надання кредитів і оцінювати ризик на постійній основі;

-надає інформацію про розмір, призначення та джерело заборгованості, а також дозволяє оцінити здатність позичальника своєчасно її погасити; забезпечує інформацією для своєчасного реагування і застосування відповідних правових санкцій проти позичальника;

-надає можливість здійснювати адекватне адміністрування і моніторинг кредиту, кредитних операцій;

-дає змогу підтримувати зберігання і оброблення даних за попередні періоди;(пункт 2.2)

Аналогічні за своїм змістом рекомендації з приводу організації та побудови системи управління кредитним ризиком були викладені Національним банком України у листі від 29 січня 2004 року № 42-311/382 "Щодо організації та функціонування систем ризик-менеджменту у банках України". Останній містить вказівку, що система управління кредитним ризиком має включати, як мінімум, такі компоненти:

-політику та положення щодо управління кредитним ризиком, які мають бути розглянуті та затверджені спостережною радою або правлінням банку, відповідно до принципів корпоративного управління. Такі політика та положення повинні підлягати періодичному перегляду, як це передбачено статтею 10 цього документа;

-Положення щодо кредитування, які враховують як балансові, так і позабалансові операції банку, а саме:

-регламентують типи і умови кредитів, які надаватиме установа;

-враховують характер ринків та галузей, яким надаватимуться кредити;

-передбачають розгляд до взяття зобов'язання про надання кредиту: загального фінансового стану позичальника, характеру та вартості застави, характеру позичальника та його готовності погасити кредит згідно з угодою, а також фінансової відповідальності гаранта;

-адекватно враховують концентрацію кредитного ризику і пов'язаних із ним потенційних ризиків;

-інші питання, що пов'язані із кредитуванням, зокрема, порядок та процедуру визначення процентної ставки за кредитом та необхідної застави.

-положення щодо лімітів ризику на одного контрагента, групу взаємопов'язаних контрагентів, за галузями або секторами економіки, за географічними регіонами або іншими кредитними операціями, які можна розглядати в сукупності (експозиціями); ці положення мають враховувати всі компоненти кредитного ризику, як балансові, так і позабалансові, на які наражається установа, а також можливий вплив інших категорій ризиків;

-чітко визначену і продуману систему повноважень з прийняття рішень щодо ухвалення кредитних операцій;

-комплексну систему оцінки кредитного ризику;

-належну інформаційну базу, яка: дозволяє керівництву приймати обгрунтовані кредитні рішення і оцінювати ризик на постійній основі; надає інформацію про розмір, призначення та джерело заборгованості, а також дозволяє оцінити здатність позичальника своєчасно її погасити; забезпечує можливість застосування відповідних правових санкцій проти позичальника; надає можливість здійснювати адекватне адміністрування і моніторинг кредиту; дозволяє підтримувати зберігання і обробку даних за попередні періоди.

-процес ідентифікації кредитів, якість яких погіршується, та належної роботи із проблемними активами, яка включає наступне: процес безперервного управління кредитними експозиціями (операціями в їхній сукупності), що вимагають посиленої уваги; періодичні перевірки якості активів для ідентифікації проблемних активів; методику ідентифікації, оцінки, обліку кредитів, чия якість погіршується, та створення під них відповідних резервів; порівняння загальних сум проблемних активів з капіталом; оцінку потенційних збитків за проблемними активами і формування резервів, достатніх для поглинання таких збитків; підготовку та подання періодичних звітів керівництву і спостережній раді із достатньою інформацією для оцінки рівня ризику.

Встановлені Національним банком України вимоги щодо концентрації ризиків при укладенні кредитних договорів, як вихідні засади загальних правил проведення кредитних операцій Банком закріплені в межах статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" орієнтують банки на необхідність розроблення "Положення щодо кредитування" та закріплення в останньому методів управління кредитними ризиками, які на рівні (стадії) оформлення та передачі кредиту передусім зводяться до:

-аналізу кредитоспроможності позичальника;

-аналізу та оцінки кредиту;

-структурування позики;

-документування кредитних операцій;

-контроль за наданим кредитом та станом застави (іпотеки)

Аналізуючи загальні правила та умови надання кредитів колегія суддів виокремила вихідні права та обов'язки сторін при укладенні кредитного зобов'язання, дотримання яких є обов'язковим з точки зору законодавчого регламентування процедури укладення кредитних операцій:

-документальне оформлення кредитного договору;

-чітке визначення розміру кредитного зобов'язання, строку повернення та розміру процентної ставки за користування кредитом, порядок і форма сплати процентів й основного боргу, права, зобов'язання, відповідальність сторін щодо надання і погашення кредитів, перелік відомостей, розрахунків та інших документів, необхідних для кредитування, періодичність їх подання банку;

-узгодження сторонами питання забезпечення кредитного зобов'язання. Вказане є втіленням принципу забезпеченності кредиту та має важливе значення для ефективної організації кредитних відносин між банками і клієнтами, оскільки має захистити інтереси банку і не допустити збитків від неповернення боргу внаслідок неплатоспроможності позичальника. Вказаний принцип означає, що проти заборгованості за позичками, яка відображається в пасиві балансу клієнта-боржника, має бути певне майно (товари або цінні папери), яке враховується в активі його балансу, або зобов'язання третьої особи погасити борг банку (гарантії, поручительства тощо). Деякі кредити можуть надаватися і без забезпечення, якщо банк на це дає свою згоду. Відсутність забезпечення може бути викликана як об'єктивними причинами, коли економічна природа кредиту не передбачає вкладення коштів у матеріальні цінності, так і суб'єктивними, коли банк іде на це свідомо, страхуючи свій підвищений ризик високими позичковими процентами.

Потрібно також враховувати, що чинні закони та інші нормативно-правові акти України, як свідчить їх аналіз, визначають лише загальні правила надання кредитів, без конкретизації гранично допустимого розміру кредиту, процентної ставки за його користування, строків повернення, допустимо мінімальної вартості застави, як забезпечення виконання зобов'язання. Обмеження щодо граничного розміру кредиту, встановлюються виходячи з фінансової спроможності кожного окремого банку Банку та внутрішньоустановчих правил Банку щодо проведення кредитних операцій, якими також можуть бути встановлені умови щодо розміру процентної ставки, строків повернення кредиту, допустимо мінімальної вартості застави, як забезпечення виконання зобов'язання.

Досліджуючи оспорюваний договір з точки зору закріплення в ньому законодавчо врегульованих умов надання кредит, обсягу прав та обовязків боржника суд зазначає наступне.

Сторонами в межах статті 1 Договору узгоджено суму кредиту 11 283 063,22 грн, строк погашення до 20 вересня 2014 року, та процентну ставку за користування кредитом -18,5% річних; -22% річних у разі прострочення кінцевого терміну повернення Кредиту.

Аналізуючи зміст оспорюваного договору в частині закріплення прав та обов'язків сторін (Том 1, а.с.18 (на обороті)-19) колегія суддів не вбачає наявність у відповідача жодного права, яке йшло в розріз загальним правилам надання Банками кредитів. Пункт 3.4 Договору наділяє позичальника лише правом дострокового повного або часткового погашення кредиту та нарахованих процентів. Вказане також стосується й обсягу зобов'язань відповідача, закріплених в статті 3.3 договору. При укладенні угоди сторони кредитної операції обумовили обов'язок відповідача стосовно:

-укладення договору з забезпечення кредиту (договір застави) (пункт 3.3.2);

-сплати процентів за користування кредитом (пункт 3.3.4);

-повернення Кредитору у повному обсязі кредит зі сплатою процентів та комісій Кредитора, штрафних санкцій, у термін визначений договором (пункт 3.3.5);

-повідомлення Кредитора про обставини пов'язані з взяття позичальником на себе грошових зобов'язань (пункт 3.3.6);

-подання Кредитору документації про фінансовий стан підприємства (пункт 3.3.8).

В межах статті 4 Договору "Відповідальність сторін" сторони узгодили наслідки неналежного виконання позичальником умов договору та передбачили обов'язок боржника щодо:

-сплати пені, з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України в разі прострочення строків повернення кредиту, процентів, комісій (пункт 4.1);

-сплати штрафу у розмірі 1% від суми кредиту у випадку порушення зобов'язань встановлених пунктом 3.3 договору (пункт 4.2);

-дострокового повернення кредиту, процентів, штрафних санкцій, комісій у випадку порушення зобов'язань встановлених пунктом 3.3 договору (пункт 4.3)

Визначені у статті 6 Договору умови та порядок звільнення від відповідальності відповідають загальним підставам звільнення особи від відповідальності за порушення зобов'язання, встановлених статтею 617 Цивільного кодексу України.

До того ж матеріалами справи підтверджується, що 20 червня 2014 року між ПАТ "Дельта Банк" та фізичною особою ОСОБА_3 було укладено договір застави майнових прав №НКЛ-2004202/1/S1 (Том 1, а.с.21-23)

Застава - це майновий вид забезпечення виконання зобов'язання, при якому кредитор-заставодержатель має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (ст. 572 ЦК України).

Відповідно до умов цього договору предметом застави є майнові права на отримання грошових сум у повному обсязі, включаючи право на отримання депозитного вкладу в розмірі 4 700 000,00 грн, пені та штрафу, тощо, які існують на дату укладення договору або виникнуть у майбутньому у заставодавця з договору №002-20571-130614 банківського вкладу (депозиту), який укладений між заставодавцем та та заставодержателем 13 червня 2014 року, та додаткових договорів до нього. (пункт 1.1. договору)

Заставою за цим договором забезпечується виконання зобов'язань Приватного підприємства "Полтавський ливарно механічний завод" за договором кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року із всіма змінами та доповненнями до нього, а саме повернення суми кредиту у розмірі 11 283 063, 22 грн в строк до 20 вересня 2014 року, сплата процентів за користування кредитними коштами, комісій та можливих штрафних санкцій у розмірі, в порядку та в строки, передбачені кредитним договором, відшкодувати витрати заставодержателя, понесені у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, заставодавцем умов цього договору та зверненням стягненням на предмет застави, а також відшкодувати інші витрати, передбачені умовами кредитного договору та цього договору. (пункт 1.1.1)

Таким чином, при укладенні оспорюваного правочину сторонами було дотримано документальне оформлення кредитного договору; чітке визначення розміру кредитного зобов'язання, строку повернення та розміру процентної ставки за користування кредитом, порядок і форма сплати процентів й основного боргу, права, зобов'язання, відповідальність сторін щодо надання і погашення кредитів, перелік відомостей, розрахунків та інших документів, необхідних для кредитування, періодичність їх подання банку; узгодження питання забезпечення кредитного зобов'язання.

Вищенаведене дає підстави для висновку, що при укладенні Кредитного договору сторони наділили особу позичальника обсягом прав та обов'язків, який відповідає загальноприйнятим та законодавчо визначеним умовам та правилам укладення Банками в Україні кредитних операцій.

Поряд з цим, задля проведення порівняльного аналізу обсягу прав та обов'язків боржника закріплених в Кредитному договорі з обсягом, який дозволяється внутрішньою документацією Банку, колегією суддів

-ухвалою суду від 13 березня 2017 року (Том 2, а.с.68-69) було запропоновано Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" надати письмові пояснення з приводу підстав недійсності договору кредитної лінії № НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року (з детальним визначенням обставин та приписів законодавства, які тягнуть за собою визнання правочину недійсним);

-ухвалою суду від 03 квітня 2017 року (Том 2, а.с.116-119) було запропоновано Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" надати до суду документи, які регламентують порядок і правила надання Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" кредитних послуг, чинні станом на 20 червня 2014 року.

Натомість жодна з відповідних ухвал суду не була виконана з боку позивача. В ході проведення судового засідання 18 квітня 2017 року представником Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" також не було надано відповідної документації без жодного вмотивованого пояснення неможливості надання даного доказу.

Згідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це стосується позивача, який повинен довести факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доводити факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч.1 ст. 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Позивач, який користується принципом диспозитивності, тобто правом не надавати докази, має нести ризик відмови в позові при недоведеності позовних вимог.

З огляду на неподання Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" до суду документів, які регламентують порядок і правила укладення Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" кредитних договір, яка не знаходиться у вільному доступі для її ознайомлення, колегія суддів констатує про неможливість зіставлення обсягу прав та обов'язків боржника закріплених в Кредитному договорі з обсягом, який дозволяється внутрішньою документацією Банку, а відтак можливості виявлення факту наділення боржника перевагами (пільгами), прямо не встановлених для нього внутрішніми документами банку.

Разом з тим суд апеляційної інстанції враховує зміст протоколу засідання Кредитного комітету АТ "Дельта Банк" №30/7 від 19 червня 2014 року, з приводу розгляду питання надання нового кредиту ПП "Полтавський ливарно-механічний завод". Зі змісту даного протоколу вбачається, що Кредитним комітетом АТ "Дельта Банк", у складі: голова Кредитного комітету -ОСОБА_13.(голова ради директорів), члени кредитного комітету ОСОБА_14.(заступник Голови Ради Директорів), ОСОБА_9 (директор Юридичного департаменту), за участю запрошених осіб ОСОБА_15.(директора Департаменту продажів корпоративного бізнесу), ОСОБА_11 (директора Департаменту контролю кредитних ризиків юридичних осіб) було вирішено надати дозвіл на проведення кредитної операції в формі невідновлювальної кредитної лінії (кредитний договір) з ПП "Полтавський ливарно-механічний завод" на вищезазначених умовах. У пункті 5 даного Протоколу визначено, що рішення про проведення кредитної операції з позичальником прийнято в межах визначених повноважень та сум, що не перевищують 25% (двадцяти п'яти процентів) регулятивного капіталу Банку (в національній валюті та еквіваленті іноземної валюти).

У силу наведеного колегія суддів зазначає на недоведеності позивачем відмінності обсягу прав та обов'язків боржника закріплених в Кредитному договорі з обсягом, який дозволяється внутрішньою документацією Банку.

З огляду на викладене вище колегія суддів робить висновок, що 1) при укладенні Кредитного договору сторони наділили особу позичальника обсягом прав та обов'язків, який відповідає загальноприйнятим та законодавчо визначеним умовам та правилам укладення Банками в Україні кредитних операцій; 2) позивачем не було доведено відмінність обсягу прав та обов'язків боржника закріплених в Кредитному договорі з обсягом, який дозволяється внутрішньою документацією Банку. Зазначене в своїй сукупності свідчить про недоведеність позивачем факту укладеності кредитного договору, умови якого передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

В протоколі засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 11 серпня 2015 року (Том 1, а.с. 37-40), в позовній заяві та додаткових поясненнях АТ "Дельта Банк" акцентується увага на меті укладення кредитного договору - рефінансування кредитної заборгованості позичальника за Договором кредитної лінії №НКЛ-2004202 від 04 листопада 2010 року, укладеного між сторонами (пункт 1.2).

Необхідно зазначити, що наразі чинне законодавство не надає чіткого визначення поняттю "рефінансування кредиту", розкриваючи зміст даного явища лише в сфері короткострокового кредитування в основному комерційних банків Центральним банком України (рефінансування кредиту Національним банком України).

Разом із тим, у контексті кредитування рефінансування - це механізм грошово-кредитної політики фінансових установи, зміст якого полягає у отриманні позичальником нового кредиту, з метою погашення вже існуючого кредитного зобов'язання. Іншими словами, це новий кредит на погашення старого (фактично перекредитування.) За юридичною природою рефінансування є цільовим кредитом, оскільки в договорі вказується, що гроші які виділяються банком йдуть на погашення вже існуючого боргу в кредитній установі.

Слід мати на увазі, що як на момент укладення спірного правочину, так і наразі жоден нормативно правовий акт не виключає можливість здійснення Банками рефінансування попередньої заборгованості позичальника, існуючої з даною банківською установою, позаяк позивачем не доведено існування заборони щодо проведення такої фінансової операції згідно внутрішньої документації Банку.

Отже, сама по собі мета укладення кредитного договору, у вигляді рефінансування кредитної заборгованості позичальника за Договором кредитної лінії №НКЛ-2004202 від 04 листопада 2010 року, укладеного між сторонами (пункт 1.2) не суперечить нормам законодавства, та не свідчить про незаконність укладеного правочину.

В сукупності всі вищенаведені обставини свідчать про недоведеність позивачем нікчемності Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року з підстав передбачених пунктами 1, 2, 6 частини 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що є підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог.

Між тим, в ході проведення судового засідання 18 квітня 2017 року, представником позивача було заявлено додаткові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним. Так за твердженням сторони, 26 лютого 2014 року Постановою Правління Національного банку України №102/БТ з метою недопущення погіршення стану ліквідності АТ "Дельта Банк" та захисту інтересів його вкладників правлінням Національного банку України було надано АТ "Дельта Банк" кредит для збереження ліквідності в сумі 800 млн. грн на строк до 360 днів. Вказане підтверджується копією даного документу (копія долучена до матеріалів справи).

12 червня 2014 року Постановою Правління Національного банку України №348/БТ було внесено зміни до Постанови №102/БТ та закріплено право Національного банку України призначити в АТ "Дельта Банк" представника Національного банку України Малюшкевича С.Е. для здійснення контролю за використанням кредиту для збереження ліквідності, та визначено у додатку його функціональні обов'язки.

Зокрема в Додатку до Постанови Правління Національного банку України №348/БТ встановлено, що операції Банку та його клієнтів з кредитування (за сумами, що перевищують 500 тис.грн (в еквіваленті) погоджуються з представником Національного Банку України.

Визначене, на думку сторони, свідчить про обов'язкову необхідність отримання АТ "Дельта Банк" в момент укладення Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року згоди представника Національного Банку України на вчинення даного правочину. Оперуючи відсутністю письмової згоди представника Національного Банку України на Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року позивач просить визнати дану обставину в якості додаткової підстави угоди недійсною.

Проте слід зазначити, що відповідний довід був заявлений АТ "Дельта Банк" виключно в апеляційній скарзі.

Підставою позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і докази, що стверджують позов, зокрема, факти матеріально правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення.

В свою чергу суд не наділений повноваженнями самостійно визначати підстави позову, та, виходячи з визначених вимог, задовольнити чи відмовити в його задоволенні.

Оскільки в ході судового розгляду у суді першої інстанції позивачем не заявлялась в якості підстави позову недотримання визначеної Національним Банком України процедури укладення кредитних договорів (за сумами, що перевищують 500 тис. грн (в еквіваленті), а суд не наділений повноваженнями самостійно визначати підстави позову, та, виходячи з визначених вимог, задовольнити чи відмовити в його задоволенні, відповідні доводи не можуть розглядатися судом в якості підстави для скасування оскаржуваного рішення.

Між іншим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у статті 203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК України підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами. Положення зазначених статей необхідно застосовувати з урахуванням ст. 4 ЦК. Виходячи з буквального тлумачення норм статей 4 та 203 ЦК, зміст правочину має відповідати: ЦК України; іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК; актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією; постановам Кабінету Міністрів України; актам органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Аналогічний підхід викладено Верховним Судом України в Узагальненнях практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними.

Вирішуючи питання щодо правової природи документа Національного банку України про надання кредиту для збереження ліквідності, слід враховувати, що під нормативно-правовим актом розуміється офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування (пункт 1.4 Наказу Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5 "Про вдосконалення порядку державної реєстрації нормативно-правових актів у Міністерстві юстиції України та скасування рішення про державну реєстрацію нормативно-правових актів"). Відтак, постанови правління Національного банку України не є нормативно-правовими актами, а є правовими актами індивідуальної дії. Подібна за спрямованістю позиція висловлювалась Верховним Судом України в Узагальненнях судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин.

З врахуванням вказаного, недотримання в момент укладення договору однією із сторін приписів Постанови Правління Національного банку України №348/БТ, як правового акту індивідуальної дії, не спрячиняє недійсніть такого правочину в порядку статей 203, 215 ЦК України.

Стосовно доводів суду першої інстанції як підстави для задоволення позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Зі змісту мотивувальної частини рішення Господарського суду Полтавської області вбачається, що досліджуючи питання нікчемності правочину з підстав передбачених пунктами 1, 2, 6 частини 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", місцевий суд не тільки повною мірою погодився з позицією АТ "Дельта Банк", а й фактично поклав в основу рішення висновки протоколу засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями від 11 серпня 2015 року.

У відповідності до вимог господарського процесуального законодавства, рекомендацій Вищого господарського суду України, а саме абз.2 п.1, п.п.2, 4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 лютого 2012 року №6 "Про судове рішення" рішення суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванню обставин на які посилаються особи, що беруть участь у процесі та доказів якими вони підтверджуються.

Тобто, господарський суд при перевірці правомірності позиції позивача щодо наявності обставин для визнання правочину недійсним в порядку пункту 1, 2, 6 частини 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" повинен був першочергово визначити коло обставин (умов), з існуванням яких відповідні норми права пов'язують нікчемність правочину. Однак відповідні дії не були реалізовані з боку суду першої інстанції, останнім не було надано правової оцінки та належного тлумачення пунктам 1, 2, 6 частини 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з чим не встановлено належного предмета доказування в даній справі, що в кінцевому наслідку призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Крім того висновки суду з приводу нікчемності Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року грунтуються на врахуванні договору про відступлення права вимоги від 02 жовтня 2014 року, укладеного між позивачем та ТОВ "ФК "Надбання", згідно якого банком були уступлені кредиторські вимоги до відповідача на суму 7 075 473,83 грн за ціною відступлення - 15 001,00 грн. На переконання суду вищевказані правочини мають розглядатись як єдина операція, спрямована виключно на вилучення у Банку ліквідних активів.

Однак варто зазначити, що по-перше, предмет спору в даній справі полягає виключно у визнанні недійсним Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року. Договір про відступлення права вимоги від 02 жовтня 2014 року, укладений між позивачем та ТОВ "ФК "Надбання", який оцінювався судом який такий що завідомо суперечить майновим інтересам АТ "Дельта Банк" є чинним та, як зазначено сторонами, в судовому порядку не оспорювався.

В статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що правомірно породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору у справі, що переглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.( Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 30 березня 2016 року у справі №6-232цс16)

2) У відповідності до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину (або його окремої частини) є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5-6 статті 203 цього Кодексу. Отже, вимоги цивільного законодавства не передбачають можливість визнання договору недійсним з огляду на зміст та характеристику правочинів, які були укладені сторонами/ою пізніше.

Частина 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" також в якості підстав визнання правочину нікчемним передбачає обставини, оцінка яких проводиться на момент укладення договору, не маючи жодної привязки до аналізу правочинів, вподальшому укладених сторонами/ою.

Відтак, Господарський суд Полтавської області досліджуючи питання правомірності укладення Договору кредитної лінії №НКЛ-2004202/1 від 20 червня 2014 року з врахуванням змісту та власної оцінки Договору про відступлення права вимоги від 02 жовтня 2014 року не правильно застосував частину 1 статті 215 ЦКУкраїни та частина 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до вимог постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних відносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Згідно постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23 березня 2012 року "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Оскільки судом не надано належної правової оцінки пунктам 1, 2, 6 частини 1 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", не досліджено фактичні обставини справи, а фактично надано перевагу позиції позивача, висновки суду першої інстанції не відповідають в повній мірі приписам законодавства.

У зв'язку з чим судова колегія Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення Господарського суду Полтавської області від 10 січня 2017 року у справі № 917/1628/16 з прийняттям нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 33, 44, 49, 91, 99, 101, пунктом 2 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Полтавський ливарно-механічний завод" задовольнити.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 10 січня 2017 року у справі № 917/1628/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови підписано 24 квітня 2017 року.

Головуючий суддя В.В.Россолов

Суддя Р.А.Гетьман

Суддя П.В.Тихий