РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017Справа №910/2654/17
За позовом Приватного підприємства "Біофармамед"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМА ФАКТОРИНГ"

3) Вінницької торгово-промислової палати

про визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Майданюк А.М. (директор)

Губська А.В. (довіреність)

від відповідача 1: Гордон О.В. (довіреність)

від відповідача 2: не з'явився

від відповідача 3: Фролова Н.С. (довіреність)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Приватне підприємство "Біофармамед" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "АРМА ФАКТОРИНГ" (відповідач 2) Вінницької торгово-промислової палати (відповідач 3) в якому просить суд:

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008, укладений 26.12.2014 між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "АРМА ФАКТОРИНГ";

- визнати недійсним договір відступлення права вимоги, укладений 30.12.2014 між ТОВ "АРМА ФАКТОРИНГ" та Вінницькою торгово-промисловою палатою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що спірні правочини укладені з порушенням вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки відступлення права вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 відбулось до відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2654/17 та призначено її розгляд на 16.03.2017.

14.03.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

16.03.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли документи по справі.

16.03.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 3 надійшли документи по справі, серед яких відзив на позовну заяву.

У поданому відзиві відповідач 3 заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що спірні договори про відступлення прав за іпотечним договором підписані уповноваженими представниками сторін, скріплені печатками підприємств, посвідчені приватними нотаріусами Київського та Вінницького міського нотаріального округу та зареєстровані в реєстрі; у сторін укладених договорів не виникло будь-яких претензій один до одного щодо передачі прав та терміну зарахування коштів на виконання цих договорів.

В судове засідання 16.03.2017 з'явились представники позивача, відповідача 2, відповідача 3. Представник відповідача 1 не з'явився, витребуваних судом відзиву на позов та документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 відкладено розгляд справи № 910/2654/17 на 28.03.2017.

24.03.2017 через відділ діловодства суду від відповідача 2 надійшли документи по справі.

В судове засідання 28.03.2017 з'явились представники позивача, відповідача 2, відповідача 3 та надали суду пояснення по справі, однак, всіх витребуваних судом документів не надали.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2017 розгляд справи відкладено на 11.04.2017 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

10.04.2017 від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив.

11.04.2017 від відповідача 3 надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

11.04.2017 від відповідача 1 надійшли документи по справі.

У судовому засіданні 11.04.2017 представник позивача підтримав заяву про забезпечення позову, просив суд її задовольнити.

Представники відповідачів 1, 3 проти задоволення заяви про забезпечення позову заперечили.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову (заявлену у позові), суд дійшов висновку, що дана заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У своїй заяві позивач просить суд забезпечити позов та накласти арешт на майно: адмінбудинок, що находиться за адресою: м. Вінниця, вул. Свердлова, 7а, що складається з приміщень: літ. «А» - 1 поверх - пр. № 1: з № 1 по № 23, загальною площею 621,9 кв.м.; земельну ділянку площею 0,1290 га, кадастровий № :02:061:0006, місцезнаходження якої: м. Вінниця, вул. Коріатовичів Князів, 7а, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 01.

Необхідність вжиття заходів до забезпечення позову мотивована тим, що відповідач 3 може здійснити відчуження спірного майна, що призведе до неможливості виконати рішення суду.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Положеннями пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, враховуючи наведені позивачем доводи щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачем 3 дій, спрямованих на відчуження майна, суду не надано жодних доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Також, суд зазначає, що саме лише посилання позивача на припущення щодо ймовірного відчуження відповідачем 3 майна не створює підстав для задоволення відповідної заяви.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

У судовому засіданні 11.04.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити.

Представники відповідачів 1, 3 проти задоволення позову заперечили.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, в судовому засіданні 11.04.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.01.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" (назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (банк) та Приватним підприємством "Біофармамед" (позичальник) було укладено Генеральний договір про здійснення кредитування №050/35-627, згідно якого банк зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро, в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентом за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановлених Національним банком України станом на дату укладення Генерального договору, 2 000 000,00 гривень, на умовах, визначених цим договором та Додаткових угод до нього, а Позичальник зобов'язався повертати Кредит у строки та на умовах, визначених Генеральним договором та Додатковими угодами до нього.

В подальшому між банком та позивачем були укладені додаткові угоди до кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за Генеральним договором та додатковими угодами до нього, 17.01.2008 між банком та позивачем було укладено іпотечний договір №050/1-25, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Посвятенко Ю.Д., за реєстровим №209, відповідно до умов якого в іпотеку було передано адмінбудинок, що знаходиться за адресою: місто Вінниця, вулиця Свердлова, 7а (сім "а"), що розташований на земельній ділянці, яка належить Іпотекодавцю на праві власності, та складається з приміщень: літ. "А" - І поверх - пр..№1: з №1 по №23, загальною площею 621,9 кв.м., належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва №354 про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради 13 вересня 2007 року (згідно рішення №2128 від 13.09.2007 р.), зареєстрованого БТІ 12 жовтня 2007 року в реєстровій книзі №17 за реєстровим №926; земельну ділянку площею 0,1290 га, кадастровий номер якої :02:061:0006, розташована за адресою: місто Вінниця, вулиця Свердлова, 7а (сім "а"), яка є власністю Іпотекодавця відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №957304, виданого 29 березня 2007 року Вінницькою міською радою, зареєстрованого за №20 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; цільове призначення земельної ділянки - рекреаційне (туристичні, культурно-оздоровчі та спортивні потреби).

26.12.2014 між Вінницькою торгово-промисловою палатою (відповідач 3, комітент) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" (відповідач 2, комісіонер) укладено договір комісії №26-12/14-к на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення (далі - договір комісії), відповідно до умов якого відповідач 2 зобов'язався за дорученням відповідача 3 вчинити від свого імені правочин щодо придбання у ПАТ "Укрсоцбанк" (первісний кредитор, відповідач 1) для Вінницької торгово-промислової палати прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, укладеними між ПАТ "Укрсоцбанк" та позичальником - Приватним підприємством "Біофармамед".

26.12.2014 року між ПАТ "Укрсоцбанк" (первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" (новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 та додатковою угодою № 050/35-628 від 17.01.2008, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 зі всіма додатковими угодами, що укладений між первісним кредитором та Приватним підприємством "Біофармамед".

Відповідно до п. 3 зазначеного договору відступлення, за відступлення права вимоги новий кредитор сплачує первісному кредитору грошову суму у розмірі 1 300 000,00 грн. Зазначена грошова сума сплачується новим кредитором в день підписання цього договору.

26.12.2014 між ПАТ "Укрсоцбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" було укладено також Договір про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, укладеним між ПАТ "Укрсоцбанк" та ПП "Біофармамед"; зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Саваріною О.С.

30.12.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" та Вінницькою торгово-промисловою палатою було укладено також Договір про відступлення прав вимоги за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року. За умовами даного договору ТОВ "Арма Факторинг" відступило Вінницькій ТПП всі права іпотекодержателя в повному обсязі і без будь-яких обмежень.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що договір відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року, укладений 26.12.2014 між ПАТ "Укрсоцбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" є недійсним, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 зазначеного договору, права вимоги вважаються відступленими новому кредитору після зарахування отриманих від нового кредитора грошових коштів на розрахунковий рахунок первісного кредитора, в порядку, передбаченому п. 3 цього договору. Після переходу права вимоги до нового кредитора останній стає кредитором по відношенню до боржника та набуває відповідні права вимоги.

Грошові кошти у розмірі 1 300 000,00 грн. за відступлення права вимог були перераховані Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" двома платіжними дорученнями: № 1 від 26.12.2014 на суму 900000,00 грн. та № 4 від 26.12.2014 на суму 400 000,00 грн.

Однак, грошові кошти за платіжним дорученням № 4 від 26.12.2014 у суму 400 000,00 грн. були зараховані на рахунок відповідача 1 лише 29.12.2014.

Таким чином, позивач стверджує, що станом на 26.12.2014 ТОВ "Арма Факторинг" не набуло прав вимоги за кредитним договором.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Враховуючи положення зазначеної статті, позивач вважає, що оскільки відступлення прав за іпотечним договором відбулося до відступлення прав за кредитним договором, то договір від 26.12.2014 про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року є недійсним, оскільки укладений з порушенням приписів ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки, на думку позивача, договір від 26.12.2014 про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 року є недійсним, то договір від 30.12.2016, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" та Вінницькою торгово-промисловою палатою також підлягає визнанню недійсним.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У відповідності до п.п. 2.1., 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як на підставу для недійсності договору від 26.12.2014 про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 позивач посилається на порушення приписів ст. 24 Закону України «Про іпотеку».

Іпотека відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов'язку боржника третьою особою.

При цьому, відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою ст. 513 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Згідно з приписами ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Судом встановлено, що відповідно до п. 17 договору про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008, останній набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін, скріплення їх підписів печатками, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Зазначений договір від 26.12.2014 підписаний уповноваженими представниками обох сторін, отже вважається укладеним з 26.12.2014.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Арма Факторинг" належним чином виконано взяті на себе зобов'язання за договором та перераховано відповідачу 1 грошові кошти за відступлене право у розмірі 1 300 000,00 грн.

Дійсність договору про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 сторонами не оскаржується та не заперечується.

Спірний договір від 26.12.2014 про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 містить посилання на договір відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та спрямований на реальне настання правових наслідків для його сторін, тобто вчинений у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, як того вимагає ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України.

Несвоєчасне зарахування банком грошових коштів за платіжним дорученням № 4 від 26.12.2014 не є достатньою підставою для визнання недійсним договору про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 від 26.12.2014.

За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 та за договором про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 відбулось з дотримання приписів ст. 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки договір про відступлення права вимоги за Генеральним договором про здійснення кредитування №050/35-627 від 17.01.2008 вважається укладеним з моменту його підписання сторонами, тобто 26.12.2014 та був наявний у нотаріуса на час посвідчення спірного договору.

Більше того, Законом України «Про іпотеку» встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється одночасно з відступленням прав за основним зобов'язанням, а не після набуття прав вимоги за основним зобов'язанням.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір відступлення прав за іпотечним договором від 26.12.2014 суперечить нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання Договору про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008 недійсним.

Посилання позивача на те, що відповідач 1 не передав відповідачу 2 усіх документів, що засвідчують права вимоги є безпідставним, оскільки, по-перше, матеріали справи містять акти приймання-передачі документів по договорам; по-друге, навіть у випадку непередання банком усіх документів, зазначене не є підставою для визнання недійсним договору.

Твердження позивача про неотримання повідомлень про відступлення права вимоги спростовується наявними у матеріалах справи доказами, а також обставинами, встановленими рішенням Господарського суду Вінницької області від 14.01.2015 № 902/1675/14.

Крім того, під час розгляду справи Верховний Суд України у своїй правовій позиції щодо застосування положень частини 2 статті 517 ЦК України зазначив, що за змістом положень ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Оскільки боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, то обґрунтованим є висновок судів про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі (правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15).

Отже, навіть за умови відсутності самого повідомлення про зміну кредитора та документів, які б підтверджували перехід прав кредитора у зобов'язанні, боржник в силу положень чинного законодавства не звільняється від взятого на себе обов'язку погашення боргу.

Вищенаведене спростовує посилання позивача, що неотримання повідомлення про відступлення впливає на чинність договору відступлення.

Більше того, матеріали справи не містять доказів погашення позивачем заборгованості за кредитним договором.

З огляду на вищевикладене, враховуючи надані сторонами докази, судом встановлено, що обставини, з якими позивач пов'язує недійсність договору про відступлення прав за Іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008, відсутні, а тому суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008, укладений 26.12.2014 між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "АРМА ФАКТОРИНГ".

Крім того, оскільки вимога про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного 30.12.2014 між ТОВ "АРМА ФАКТОРИНГ" та Вінницькою торгово-промисловою палатою, є похідною від вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором № 050/1-25 від 17.01.2008, укладений 26.12.2014 між ПАТ "Укрсоцбанк" та ТОВ "АРМА ФАКТОРИНГ", у задоволенні якої судом відмовлено, то суд також відмовляє і у задоволенні вимоги про визнання недійсним договору відступлення права вимоги, укладеного 30.12.2014 між ТОВ "АРМА ФАКТОРИНГ" та Вінницькою торгово-промисловою палатою.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Приватного підприємства "Біофармамед".

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 18.04.2017.

Суддя С.О. Турчин