КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" квітня 2017 р. Справа№ 910/4749/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Хрипуна О.О.
суддів: Іоннікової І.А.
Коротун О.М.
при секретарі судового засідання Вага В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва
на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2016
у справі № 910/4749/16 (суддя Спичак О.М.)
за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі
1. Міністерства культури України
2. Київської міської ради
3. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА)
до 1. Малого приватного підприємства "Аквадон"
2. Комунального підприємства "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів: Державна архітектурно-будівельна інспекція України
про визнання недійсною додаткової угоди та повернення майна
за участю представників:
від прокуратури: Вакулюк Д.С.,
від позивача-1: Олексієнко В.М.,
від позивача-2, 3: Уланов І.В.,
від відповідача-1: Дорошенко А.О.,
від відповідача-2: не з`явились,
від третьої особи: не з`явились.

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва звернувся до господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Київської міської ради, Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) до Малого приватного підприємства "Аквадон" та Комунального підприємства "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" про визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 25.12.2008 до інвестиційного договору № 9 від 07.04.2006 про реконструкцію нежитлового будинку з надбудовою та прибудовою по вул. П. Сагайдачного, 20/2 (садиба), у місті Києві, та про зобов`язання МПП "Аквадон" повернути нежитловий будинок площею 1979,80 кв. м. по вул. П. Сагайдачного, 20/2 (садиба) (літ. А) та нежитловий будинок площею 500,80 кв. м. по вул. П.Сагайдачного, 20/2 (садиба) (літ. Б) у місті Києві територіальній громаді міста Києва в особі Департаменту комунальної власності м. Києва.
Рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016, в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Постановою Вищого господарського суду України від 11.10.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 скасовано повністю, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.
Направляючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд вказав, що суд не перевірив доводів прокурора про належність спірного об`єкту нерухомості до пам`яток архітектури національного значення, що перебував під охороною держави відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 24.08.1963 № 970 "Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР" за охоронним номером 882, а в подальшому був включений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2012 № 929, питання про відчуження якого, згідно вимог ч. 1 ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", мало вирішуватися лише за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщин, з відповідними про це правовими наслідками, та не з`ясував у повній мірі питання про дотримання органом місцевого самоврядування вимог чинного законодавства щодо порядку відчуження такого майна і, зокрема, встановленого Законом України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", а відтак - про правомірність укладення інвестиційного договору та додаткової угоди № 3 до нього, з у рахуванням при цьому і обставин, встановлених рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2014 у справі № 910/16562/14 про визнання недійсним, з моменту прийняття, рішення КМР від 28.08.2008 №95/95 "Про передачу Малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "А" та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "Б" (садиба) у Подільському районі міста Києва" і, зокрема, про те, що спірний об`єкт права комунальної власності було відчужено з порушенням встановленого КМР Порядку проведення інвестиційних конкурсів для будівництва та реконструкції нежилих будинків.
Також, Вищий господарський суд України вказав, що судом крім обставин, встановлених вищезгаданим рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2014 у справі № 910/16562/14, не було враховано і те, що у власність інвестора було передано весь об`єкт інвестування, незважаючи на те, що інвестиційний проект не був реалізований взагалі, реконструкція об`єкту не здійснена і відповідно до умов інвестиційного конкурсу та пропозицій МПП "Аквадон", який був переможцем конкурсу, не передбачалось набуття ним у власність об`єкту інвестування до його реконструкції.
Рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2016 в позові відмовлено повністю з огляду на пропуск строку позовної давності.
Не погоджуючись з судовим рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2016 у справі № 910/4749/16 та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування вимог та доводів апеляційної скарги скаржник посилається на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ст.ст. 216, 256, 257, 261, 267 ЦК України, Закону України "Про охорону культурної спадщини" та норм процесуального права ст.ст. 4-2, 35, 43 ГПК України. За твердженням скаржника, незаконність рішення Київради, на виконання якого укладено спірну додаткову угоду, підтверджено судовим рішенням у справі № 910/16562/14, яке набрало законної сили тільки 23.02.2015, а тому причини пропуску прокуратурою міста Києва та Київською міською радою строків позовної давності є поважними, оскільки саме вказаним судовим рішенням встановлено, що відчуження спірного майна відбулось з порушеннями приватизаційного, інвестиційного законодавства та законодавства про охорону культурної спадщини. При цьому, скаржник зазначає, що про відсутність погодження відповідного органу охорони культурної спадщини на відчуження спірного майна прокуратурі м. Києва стало відомо у серпні 2014 року з відповіді Міністерства культури України від 12.08.2014, наданої на запит прокуратури м. Києва від 31.07.2014. Скаржник також наголосив, що строк позовної давності Міністерством культури України не пропущено, оскільки воно дізналось про незаконне відчуження спірного майна тільки у 2014 році.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.01.2017 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2016 у справі № 910/4749/16 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.02.2017.
Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.02.2017, у зв`язку з перебуванням судді Сухового В.Г. у відпустці, для розгляду справи сформовано колегію у складі: головуючий суддя Хрипун О.О., судді: Іоннікова І.А., Коротун О.М.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2016 у справі № 910/4749/16 прийнято до провадження новим складом колегії та призначено до розгляду на 20.03.2017.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 розгляд справи було відкладено на 11.04.2017. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.04.2017 розгляд справи було відкладено на 19.04.2017.
В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представники позивачів в судовому засіданні підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги Заступника прокурора міста Києва.
МПП "Аквадон" у відзиві, представник відповідача-1 в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги апеляційної скарги заперечив, пославшись на їх безпідставність та необґрунтованість. МПП "Аквадон" наполягає на застосуванні наслідків спливу позовної давності по даній справі, вказуючи на обізнаність прокуратури та позивачів та відсутність поважних причин пропуску строку позовної давності.
В судове засідання 19.04.2017 представники КП "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" та Державної архітектурно-будівельної інспекції України не з`явились, хоч були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду.
Беручи до уваги суть спору та матеріали справи, встановлені ст. 102 ГПК України строки розгляду апеляційних скарг, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності представників зазначених осіб.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, нежитлові приміщення площею 2 575,8 кв.м. по вул. П. Сагайдачного, 20/2 у м. Києві (садиба) були включені до переліку об`єктів, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти, рішенням Київської міської ради від 24.06.2004 № 322/1532 "Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають реконструкції або реставрації за залучені кошти".
За результатами проведеного конкурсу із залучення інвесторів до реконструкції нежилих будинків по вул. П. Сагайдачного, 20/2, літ. "А" та літ. "Б", у місті Києві, переможцем якого було визнано МПП "Аквадон", між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) як замовником, КП "Дирекція реставраційно-відновлювальних робіт" (службою замовника) та МПП "Аквадон" як інвестором 07.04.2006 був укладений інвестиційний договір № 9 про реконструкцію нежилого будинку з надбудовою та прибудовою по вул. П. Сагайдачного, 20/2 (садиба) в місті Києві (далі - інвестиційний договір), предметом якого відповідно до п. 1 є реалізація інвестиційного проекту з реконструкції нежилого будинку за адресою: місто Київ, вул. П. Сагайдачного, 20/2 (садиба) на умовах, визначених конкурсом по залученню інвесторів для реконструкції будинку, затвердженого протоколом конкурсної комісії від 23.12.2005 № 17 та цим договором.
Відповідно до п. 2.6 інвестиційного договору, інвестор зобов`язався розробити концепцію реконструкції та будівництва, для чого замовити передпроектні роботи, за власний рахунок забезпечити фінансування всіх витрат, пов`язаних з реконструкцією та будівництвом об`єкту інвестування, погодити та підписати графік фінансування реконструкції та будівництва об`єкту інвестування та загальні строки виконання всього комплексу робіт, і після введення об`єкта інвестування в експлуатацію передати до комунальної власності територіальної громади міста Києва 3 500 кв.м. нежилих приміщень в будинку, забезпечити належне утримання майна, що передається у власність інвестору.
У п. 4.1 інвестиційного договору сторони визначили такий порядок використання результатів реконструкції та будівництва об`єкту інвестування: площа нежилих приміщень в обсязі 3 500 кв.м. передається до комунальної власності територіальної громади м. Києва; решта площі нежилих та житлових приміщень передається інвестору. Право власності інвестора на майно виникає після введення об`єкту інвестування в експлуатацію і оформлюється у відповідності до діючого законодавства.
Згідно із п. 4.2 інвестиційного договору конкретизація зазначених площ оформлюється додатковою угодою до цього договору після затвердження проектно-кошторисної документації.
28.08.2008 рішенням Київсткої міської ради № 95/95 "Про передачу Малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "А" та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "Б" (садиба) у Подільському районі міста Києва" МПП "Аквадон" було вирішено передати під реконструкцію вказані у цьому рішенні нежилі будинки комунальної власності територіальної громади міста Києва, за умови компенсації вартості, визначеної звітом про оцінку вартості згаданих нежилих будинків; Головному управлінню комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) було доручено забезпечити проведення незалежної оцінки вартості нежилих будинків, зазначених у п. 1 цього рішення; МПП "Аквадон" зобов`язано перерахувати кошти до міського бюджету за придбані нежилі будинки, а після виконання останнього, Головному управлінню комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) було доручено підписати акти приймання-передачі у власність МПП "Аквадон" вказаного нерухомого майна, що знаходиться на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "А" та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "Б" (садиба) у Подільському районі міста Києва; після чого КП "Київжитлоспецексплуатація зобов`язано списати в установленому порядку з балансу зазначені нежилі будинки.
25.12.2008 між сторонами інвестиційного договору була укладена додаткова угода № 3 до інвестиційного договору, якою останній абзац п. 4.1 інвестиційного договору було викладено в наступній редакції: "За умови компенсації інвестором вартості об`єкта інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього об`єкта та підписання акта приймання-передачі у власність, він набуває право власності на цей об`єкт."
Як встановлено місцевим господарським судом, на виконання п. 4.1 інвестиційного договору, в редакції додаткової угоди № 3, МПП "Аквадон" перерахувало до міського бюджету грошові кошти у загальному розмірі 15 159 840,00 грн. як компенсацію вартості спірного об`єкта інвестування.
03.11.2009 був підписаний акт № 552 приймання-передачі нежилого будинку, площею 1979,8 кв.м., на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "А", та нежилого будинку, площею 500,8 кв.м., на вулиці П. Сагайдачного, 20/2, літ. "Б", у власність МПП "Аквадон" відповідно до рішення Київради за вартістю, визначеною шляхом проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості майна станом на 30.09.2008, з урахуванням ПДВ, 15 159 840 грн.
На підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 04.11.2009 № 916-В МПП "Аквадон" були видані свідоцтва про право власності: серії САС № 741870 та серії САС № 741871, на нежилі будинки, відповідно, площею 1979,8 кв.м. і 500,8 кв.м., розташовані по вул. П. Сагайдачного № 20/2, літ. "А" та літ. "Б", у м. Києві.
Таким чином, у власність інвестора було передано весь об`єкт інвестування, незважаючи на те, що інвестиційний проект не був реалізований взагалі, реконструкція об`єкту не здійснена і відповідно до умов інвестиційного конкурсу та пропозицій МПП "Аквадон", який був переможцем конкурсу, не передбачалось набуття ним у власність об`єкту інвестування до його реконструкції.
Згідно із інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на час розгляду спору право власності на вищезазначені будинки зареєстровано за МПП "Аквадон".
Місцевим господарським судом встановлено, що Прокуратурою міста Києва було внесено протест № 07/02-409вих-11 від 30.05.2011 на рішення № 95/95 від 28.08.2008 Київської міської ради "Про передачу малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва".
Рішенням № 71/6287 від 22.09.2011 Київської міської ради Про розгляд протесту заступника прокурора міста Києва № 07/02-409вих-11 від 30.05.2011 на рішення № 95/95 від 28.08.2008 Київської міської ради "Про передачу малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва" вказаний вище протест було задоволено, а рішення скасовано.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.11.2012 № 2а-10676/12/2670 за адміністративним позовом МПП "Аквадон" до Київської міської ради, треті особи - прокуратура м. Києва, Київський міський військовий комісаріат, Головне управління комунальної власності м. Києва, було визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 71/6287 від 22.09.2011 "Про розгляд протесту заступника прокурора міста Києва від 30.05.2012 № 07/2-409-вих-11 на рішення Київської міської ради від 28.08.2008 № 95/95 "Про передачу малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва". Суд виходив з того, що рішення не відповідає Конституції України та порушує права МПП "Аквадон" у зв`язку з набуттям ним права приватної власності на відповідні нежилі будівлі, визначені оскаржуваним рішенням. Суд також врахував позицію прокуратури міста Києва, висловлену у клопотанні від 15.11.2011, де зазначено, що протест заступника прокурора міста Києва на рішення Київської міської ради від 28.08.2008 № 95/95 було внесено помилково.
З матеріалів справи також вбачається, що рішенням господарського суду міста Києва від 02.12.2014 у справі № 910/16562/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 20.05.2015, за позовом Заступника прокурора м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства культури України, Департаменту комунальної власності м. Києва до було визнано недійсним рішення Київської міської ради № 95/95 від 28.08.2008 "Про передачу Малому приватному підприємству "Аквадон" під реконструкцію нежилих будинків на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 - А та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 - Б (садиба) у м. Києві". Судом було встановлено, що зазначене рішення Київської міської ради не відповідає вимогам чинного законодавства (зокрема, але не виключно, і рішенню Київської міської ради за № 528/1189 від 24.05.2007, Закону України "Про приватизацію державного майна", Закону України "Про охорону культурної спадщини") і порушує право власності територіальної громади, що відповідно до ч. 2 ст. 144 Конституції України, ч. 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", що і стало підставою для визнання його недійсним в судовому порядку.
Крім того, рішенням господарського суду міста Києва від 29.04.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 22.09.2015, відмовлено у задоволенні позову Заступника прокурора міста Києва, заявленого в інтересах держави в особі Київської міської ради, до МПП "Аквадон" про визнання права комунальної власності на нежилі будинки по вулиці П. Сагайдачного, 20/2, площею 1 979,80 кв.м. (літ. А), вартістю 184 000 000 грн., та площею 500,8 кв.м. (літ. Б) вартістю 46 573 398 грн., і витребування їх від МПП "Аквадон" до комунальної власності. Прийняті зі справи судові рішення з посиланням, зокрема, на приписи статей 11, 387, 509, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України мотивовано наявністю між сторонами відносин, заснованих на інвестиційному договорі від 07.04.2006 № 9 про реконструкцію нежилого будинку з надбудовою та прибудовою на вул. П. Сагайдачного 20/2 (садиба) в місті Києві та додаткової угоди від 25.12.2008 № 3 до нього, які нікчемними не є та недійсними у встановленому порядку не визнавалися.
Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання, а обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, відповідно до ст. 35 ГПК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Звертаючись з позовом у справі № 910/4749/16, прокурор, з посиланням на положення ст.ст. 203, 215, 216, 1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", вказував на те, що додаткову угода № 3 від 25.12.2008 до інвестиційного договору № 9 від 07.04.2006 про реконструкцію нежитлового будинку з надбудовою та прибудовою по вул. П. Сагайдачного, 20/2 (садиба), у місті Києві, було укладеного з порушенням порядку проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції нежилих будинків, а саме відчуження спірного нерухомого майна за цією угодою, яке було здійснено поза приватизаційною процедурою та без погодження на це відповідного органу, суперечило, як вимогам вищевказаного Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", так і Закону України "Про охорону культурної спадщини", з огляду на те, що спірне нерухоме майно є пам`яткою архітектури національного значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" забороняється інвестування в об`єкти, створення і використання яких не відповідає вимогам санітарно-гігієнічних, радіаційних, екологічних, архітектурних та інших норм, встановлених законодавством України, а також порушує права та інтереси громадян, юридичних осіб і держави, що охороняються законом.
Згідно із ст. 16 Закону України "Про інвестиційну діяльність", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Верховна Рада Кримської АРСР та місцеві Ради народних депутатів у межах своїх повноважень здійснюють регулювання інвестиційної діяльності на своїй території, в тому числі шляхом погодження питань про створення виробничих і соціальних об`єктів, використання природних ресурсів суб`єктами інвестиційної діяльності.
Положення про порядок проведення інвестиційних конкурсів для будівництва, реконструкції, реставрації тощо об`єктів житлового та нежитлового призначення, незавершеного будівництва, інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва, затверджене рішенням Київської міської ради від 24.05.2007 № 528/1189 передбачало, що при проведенні інвестиційного конкурсу питання набуття права власності на майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва (у т. ч. району) може вирішуватись шляхом надання цього майна у власність або довгострокову оренду переможцеві інвестиційного конкурсу у відповідності до даного Положення після реалізації інвестиційного проекту (сукупність організаційних, фінансових та технічних заходів, які здійснюються за інвестиційним договором) та прийняття об`єкта інвестування в експлуатацію у встановленому порядку. Підставою оформлення права власності або довгострокової оренди на майно є акт державної комісії щодо прийняття об`єкта в експлуатацію. При цьому, переможець конкурсу відповідно до рішення Комісії та умов інвестиційного конкурсу зобов`язаний, після введення об`єкта в експлуатацію, повернути до комунальної власності територіальної громади міста Києва (та/або району) частину об`єкта інвестування площею не меншою за існуючу на початок передінвестиційної роботи, або здійснити грошову компенсацію цієї частки відповідно до грошової оцінки її вартості відповідно до умов інвестиційного конкурсу (п 4.1 Положення).
У процесі виконання інвестиційного договору сторони можуть шляхом укладення додаткової угоди змінити його умови, передбачити компенсаційні заходи по відшкодуванню вартості об`єктів тощо, за винятком умов, що визначені в результаті проведення інвестиційного конкурсу (п. 6.3.11. Положення).
При чому, об`єкти інвестування або їх частини, будівництво або реконструкція яких здійснена за кошти інвесторів, передаються у власність інвесторів відповідно до умов інвестиційного конкурсу та договору. Оформлення права власності на об`єкти інвестування або їх частини, будівництво, реконструкція або реставрація яких здійснюється за кошти інвестора відповідно до умов інвестиційного конкурсу та інвестиційного договору, проводиться ним самостійно після введення об`єкта інвестування в експлуатацію в установленому порядку (п. 6.3.20, 6.3.21 Положення).
В матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні ст. 34 ГПК України докази реалізації інвестиційного проекту, що є предметом договору № 9 від 07.04.2006. Акт державної комісії щодо прийняття об`єкта в експлуатацію також суду не представлено. Листом № 7/26-54/2107/09 від 21.07.2014 Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві повідомила, що вказаним органом реєстрація повідомлення про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об`єкта до експлуатації не здійснювалась. МПП "Аквадон" вказані обставини під час розгляду справи належними та допустимими у розумінні ст. 34 ГПК України доказами спростовано не було, документів на підтвердження реалізації інвестиційного проекту за договором № 9 від 07.04.2006 не надано.
За встановлених обставин, місцевий господарський суд дійшов мотивованого висновку, що фактично погодження у додатковій угоді № 3 від 25.12.2008 до договору № 9 від 07.04.2006 набуття інвестором права власності на об`єкт інвестування за умови компенсації інвестором вартості об`єкта інвестування, визначеної звітом про оцінку вартості цього об`єкта та підписання акта приймання-передачі, до моменту реалізації інвестиційного проекту є неправомірним та таким, що суперечить Положенню при проведенні інвестиційного конкурсу питання набуття права власності на майно (будинки, споруди, приміщення, горища тощо), що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва (у т. ч. району).
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизація державного майна - це платне відчуження майна, що перебуває у державній власності, у тому числі разом із земельною ділянкою державної власності, на якій розташований об`єкт, що підлягає приватизації, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів для здійснення структурної перебудови національної економіки.
У ч. 4 ст. 3 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.
Умовами спірної додаткової угоди було визначено перехід права власності на об`єкт інвестування за умовами внесення грошової компенсації, тобто, платне відчуження об`єкта комунальної власності на користь юридичної особи, правове регулювання якого здійснюється законодавством про приватизацію, вимог якого учасниками спірних правовідносин також враховано не було. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 20.05.2015 Вищого господарського суду України по справі № 910/16562/14.
На виконання вказівок Вищого господарського суду України, з приводу наявності у об`єкта інвестування за договором № 9 від 07.04.2006 статусу пам`ятки культури та необхідності застосування до спірних правовідносин законодавства про охорону культурної спадщини, колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про охорону культурної спадщини" пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом.
Згідно із ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкти культурної спадщини, що є пам`ятками (за винятком пам`яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.
Пам`ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам`ятки, робіт, які майбутній власник зобов`язується провести на пам`ятці з метою утримання її в належному стані.
Перелік пам`яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України.
Згідно із ст. 1 Закону України "Про охорону культурної спадщини" об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти, інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; пам`ятка - це об`єкт культурної спадщини, який внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
У ч. 1 ст. 13 вказаного нормативно-правового акту визначено, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи поширюється правовий статус пам`ятки.
Занесення об`єкта культурної спадщини до Реєстру та внесення змін до нього (вилучення з Реєстру, зміна категорії пам`ятки) провадяться відповідно до категорії пам`ятки: а) пам`ятки національного значення - постановою Кабінету Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини; б) пам`ятки місцевого значення - рішенням центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання (ч. 1 ст. 14 Закону України "Про охорону культурної спадщини").
16.12.2004 прийнято Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" відповідно до пункту 4 Прикінцевих положень якого об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону УРСР "Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (виключення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.
Як встановлено місцевим господарським судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови № 970 від 24.08.1963 Ради Міністрів Української РСР "Про впорядкування справи обліку та охорони пам`ятників архітектури на території Української РСР" до списку пам`ятників архітектури, що перебувають під охороною держави" було внесено, в тому числі, будинок, розташований по вул. Жданова, 20 (що була у подальшому перейменована на вулицю П. Сагайдачного).
Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про охорону культурної спадщини" Кабінет Міністрів України було зобов`язано протягом шести місяців з дня опублікування цього Закону внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції про приведення Законів України у відповідність із цим Законом та забезпечити прийняття нормативно-правових актів, спрямованих на його виконання.
Статтею 1 Закону України "Про тимчасову заборону приватизації пам`яток культурної спадщини" було заборонено приватизацію пам`яток культурної спадщини до затвердження Верховною Радою України переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації, водночас згідно із пунктом 2 Прикінцевих положень із дня набрання чинності цим Законом протягом шести місяців Кабінет Міністрів України був зобов`язаний подати до Верховної Ради України проект Закону України про затвердження переліку пам`яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.
Перелік пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, який був затверджений Законом України від 23.09.2008 та набрав чинності з 17.10.2008, не включав нежилих будинків в м. Києві на вул. П. Сагайдачного 20/2 (садиба).
До Державного реєстру нерухомих пам`яток України вказаний об`єкт нерухомого майно було внесено у відповідності до постанови № 929 від 10.10.2012 Кабінету Міністрів України "Про внесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України".
Оскільки спірні нежилі будинки не були внесені до затвердженого Законом України Переліку пам`яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини" не забороняла їх відчуження, а лише обумовлювала укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку (її частину).
Затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини, передбачає, що охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі - пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована. Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Згідно із ст. 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини" відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Як вбачається з матеріалів справи, попередній договір про укладення в майбутньому охоронного договору на пам`ятку культурної спадщини (охор. № 882, постанова Ради Міністрів УРСР від 06.09.79 № 442) за адресою: вул. Сагайдачного, 20/2 (технічна адреса будинку: вул. Сагайдачного 20/2, літ А) з МПП "Аквадон" був укладений 28.10.2009. Охоронні договори на пам`ятку культурної спадщини національного значення "Житловий будинок" (Будинок Коробкіних), 1838-1840 р.р. (охоронний № 260065-Н та пам`ятку культурної спадщини місцевого значення "Житловий флігель", 1851-1887 р.р. (охоронний № 925-Кв) за адресою: вул. Петра Сагайдачного, 20/2 були укладені з МПП "Аквадон" відповідно 02.10.2013 за № 2943 та 08.10.2013 за № 2958.
Укладення зазначених охоронних договорів, на думку колегії суддів, свідчить про усунення порушення вимог ст. 18 Закону України "Про охорону культурної спадщини", що були допущені сторонами при укладенні спірної додаткової угоди. А їх чинність спростовує твердження скаржника щодо необхідності судового захисту охоронюваних законом інтересів Міністерства культури України, оскільки не доведено порушення прав зазначеного позивача на час розгляду спору.
Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову) (постанова пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").
Відповідно до ст. 207 ГК України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
При цьому, частиною 1 ст. 215 ЦК України також передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Частинами 2 та 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У п. 2.8 постанови від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" пленум Вищого господарського суду України роз`яснив, що щодо вимог, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність, перебіг якої починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.
У п. 2.8 постанови від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" пленум Вищого господарського суду України звернув увагу судів, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов`язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.
Прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").
У ЦК позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК).
При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.
Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.
Згідно із ст. 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. (Правова позиція Верховного Суду України у постанові від 13.04.2016 № 3-224гс16)
У постановах Верховного Суду України у справі № 3-23гс14, № 3-194гс14, № 3-21гс15, на які заявник посилається в обґрунтування підстав для перегляду судових рішень, наведено правову позицію, що строк позовної давності має обчислюватися з моменту, коли саме позивачеві стало відомо про порушення його права, а не з моменту проведення перевірки прокуратурою.
Згідно із ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 і 2 ч. 1 ст. 111-16 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який має повноваження щодо передачі комунальної власності (Київська міська рада), то і перебіг строку позовної давності розпочинається саме з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади (місцевого самоврядування), а не прокурор.
З огляду на те, що спірну додаткову угоду було укладено сторонами 25.12.2008, місцевим господарським судом, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, було правомірно встановлено, що останнім днем трирічного строку позовної давності було 26.12.2011 (з урахуванням того, що 25.12.2011 було вихідним днем), а прокурор звернувся до суду з позовом 17.03.2016, тобто, поза межами визначеного ст. 257 ЦК України строку позовної давності. Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав визнати причини пропуску поважними. Порушення спірною додатковою угодою прав та охоронюваних законом інтересів Міністерства культури України, як було зазначено вище, не встановлено. Про обставини укладення та зміст спірної угоди Київській міській раді та Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) було відомо з моменту її укладення. Внесення протесту прокурора від 30.05.2011, його задоволення 22.09.2011, а також наступні судові процеси про визнання недійсними рішень та про визнання права комунальної власності свідчать про обізнаність прокурора та позивачів-2, 3 щодо порушення інтересів держави внаслідок відчуження спірного об`єкта інвестування, а також про відсутність об`єктивно існуючих перешкод для звернення за судовим захистом в межах позовної давності.
Згідно із п. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З огляду на пропуск позивачами трирічного строку позовної давності, місцевий господарський суд дійшов висновку вмотивованого висновку про відмову в задоволенні позову про визнання недійною додаткової угоди № 3 від 25.12.2008 до інвестиційного договору № 9 від 07.04.2006.
Позовні вимоги про зобов`язання МПМ "Аквадон" повернути нежитлові будинки, розташовані по вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. А та на вулиці П. Сагайдачного, 20/2 літ. Б (садиба) у Подільському районі міста Києва також обґрунтовано залишено без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань, як правомірно зазначив місцевий господарський суд, є те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Аналогічну правову позицію наведено Верховним Судом України у постановах від 25.02.2015 № 3-11гс15, від 02.03.2016 № 6-3090цс15.
Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна набуто МПП "Аквадон" у власність на підставі чинного інвестиційного договору № 9 від 07.04.2006, в редакції додаткової угоди № 3 від 25.12.2008, застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України не відповідає нормам матеріального права.
За встановлених обставин, на переконання колегії суддів, висновок місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.
Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2016 у справі № 910/4749/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 12.12.2016 у справі № 910/4749/16 залишити без змін.

Головуючий суддя О.О. Хрипун

Судді І.А. Іоннікова

О.М. Коротун