ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. Справа № 921/742/16-г/11

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 від 23.02.2017

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017

у справі № 921/742/16-г/11

за позовом Теребовлянського районного споживчого товариства, м. Теребовля, Тернопільська область

до відповідача фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Теребовля,

про стягнення заборгованості в сумі 8 704,00 грн. (із врахуванням клопотання про уточнення позовних вимог від 10.01.2017 №2/226).

Представники сторін в судове засідання не зявилися.

Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017 у справі № 921/742/16-г/11 (суддя Сидорук А.М.) частково задоволено позов Теребовлянського районного споживчого товариства (надалі Теребовлянське РСТ), стягнуто з фізичної особи-підприємця (надалі ФОП) ОСОБА_2 на користь позивача 4 920,00 грн. основного боргу, 562,31 грн. пені та 867,88 грн. в повернення сплаченого судового збору. В частині стягнення 3222,33 грн. пені відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд встановив, що між позивачем та відповідачем існували правовідносини за договором тимчасового платного користування торговельного місця на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РСТ. У звязку з тим, що відповідач належним чином не виконував своїх зобовязань зі сплати коштів за користування обєктом найму, в нього виникла заборгованість перед позивачем, яка підлягає стягненню. У звязку з тим, що позивач безпідставно заявив до стягнення 3784,64 грн. пені, яка нарахована наростаючим підсумком, суд першої інстанції здійснив її перерахунок та визначив її обґрунтованою в розмірі 562,31 грн.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ФОП ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначила, що:

1) при укладенні договору оренди торговельного місця позивач обманним шляхом використав план-схему іншого підприємства Теребовлянського ринку РСТ, яке було окремою юридичною особою, діяльність якої була припинена 14.04.2008 за рішенням місцевого господарського суду у справі №8/Б-998 через визнання банкрутом, що свідчить про порушення позивачем публічного порядку при укладенні договору оренди з відповідачем у даній справі, яке виражається у незаконному заволодінні позивачем земельною ділянкою, що належить територіальній громаді м.Теребовля і має наслідком нікчемність вказаного договору оренди;

2) у позивача відсутній план розміщення ринку і торговельних місць на ньому, в установленому порядку узгоджений та затверджений органом місцевого самоврядування;

3) відповідач долучив до матеріалів справи докази, які свідчать про відсутність у відділі Держгеокадастру у Теребовлянському районі технічної документації, на підставі якої позивачу видано державний акт на право постійного користування землею І-ТР №001696 від 12.02.2001 та про відсутність запису щодо реєстрації вказаного державного акта у книзі записів (реєстрації) державних актів на право постійного користування землею.

Теребовлянське РСТ подало до суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечило доводи та вимоги апеляційної скарги, просило відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач наголосив, зокрема, на тому, що предметом спору у даній справі є господарські зобов'язання, які виникли з договору оренди торговельного місця №256 від 01.10.2015 укладеного між Теребовлянським РСТ та ФОП ОСОБА_2В, який за своєю правовою природою є договором оренди, який є чинним та не визнавався недійсним, а тому підлягає виконанню. Зазначив, що в апеляційній скарзі не наведено підстав порушення публічного порядку укладанням договору оренди торговельного місця. Договір не спрямований на знищення чи пошкодження майна територіальної громади, відсутнє незаконне заволодіння майном територіальної громади.

Позивач наголосив, що місцевий суд з посиланням на належні і допустимі докази встановив, що земельна ділянка площею 0,6956 га по вул. Паращука, 7 у м. Теребовля правомірно знаходиться в постійному користуванні позивача на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії 1-ТР №001696 від 12.02.2001 і рішення сесії Теребовлянсьісої міської ради №224 від 08.12.2000 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в постійному користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку». Крім того, правомірність перебування зазначеної ділянки в користуванні позивача підтверджується рішенням Господарського суду Тернопільської області від 21.07.2016 у справі №921/330/16-г/17 та рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016 у справі №921/377/16-г/17, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2017.

Сторони не забезпечили в судове засідання явку своїх представників, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового розгляду, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, які наявні в матеріалах справи (а.с. 126, 127).

Зважаючи на те, що в матеріалах справи наявно достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті та на відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників сторін.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

01.10.2015 між Теребовлянським РСТ (наймодавецем) та ФОП ОСОБА_2 (наймачем) було укладено договір №256 найму (оренди) торговельного місця (а.с. 8-9), згідно умов якого наймодавець зобовязався передати, а наймач прийняти у тимчасове платне користування для торгівлі торговельне місце площею 18 кв.м. (обєкт найму) на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РСТ, що знаходиться за адресою вул. Паращука, 7, м. Теребовля.

Вказаний договір містить підписи представників сторін, а факт його укладення сторонами не заперечується.

Згідно акту приймання-передачі від 01.10.2015 (а.с. 10), підписаному представниками сторін, орендодавець передав, а орендар прийняв в оренду торгове місце площею 18 кв.м. в стані, що відповідає умовам договору та його призначенню.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що передача торговельного місця у найм не спричиняє передачу наймачу права власності на це майно. Власником обєкта найму залишається наймодавець, а наймач користується ним протягом строку найму. Передача обєкта в найм не може бути підставою для закріплення за наймачем права власності на землю будь-яким способом.

Пунктом 3.1 договору сторони погодили, що розмір орендної плати за місяць користування обєктом найму становить 410 грн.

Відповідно до п.3.4 договору плата за користування обєктом найму сплачується на рахунок наймодавця до 10-го числа кожного місяця в якому здійснюється користування обєктом найму.

Згідно пунктів 6.1, 6.7 договору, останній діє з 01.10.2015 по 01.09.2016 (але не більше одного року). У випадку відсутності заперечень наймодавця та наймача про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, станом на момент звернення з позовом, договір оренди є продовженим на наступний рік у звязку з тим, що відповідач продовжує фактично користуватися торговим місцем.

Також згідно тверджень позивача, орендну плату відповідач сплачував лише у період з жовтня 2015 року по січень 2016 року, а в подальшому, починаючи з лютого 2016 року, відповідач не виконував свого обовязку щодо здійснення оплати.

У звязку з цим Теребовлянське РСТ звернулося до Господарського суду Тернопільської області із позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 3690,00 грн. основного боргу та 11357,0 грн. пені.

Після того, як Господарський суд Тернопільської області прийняв позовну заяву до свого провадження, позивач подав до суду клопотання про уточнення позовних вимог від 10.01.2017 №2/226 (а.с. 26-27), відповідно до якого просив стягнути з відповідача 4920,00 грн. основного боргу та 3784,64 грн. пені за період з 11.02.2016 по 10.01.2017.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Згідно ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно п.2.1 договору, обєкт найму передається в користування на протязі трьох днів з дня підписання акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

Як зазначалось вище, в матеріалах справи наявний акт, який підтверджує факт приймання-передачі обєкта найму 01.10.2015.

Відповідно до ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

За умовами ст.525 ЦК України та ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору тощо.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалось вище, п.3.1 договору сторони узгодили плату за місяць користування обєктом найму в розмірі 410,00 грн. Пунктом 3.4 договору передбачено обов'язок відповідача своєчасно, не пізніше 10 числа поточного місяця і в повному обсязі сплачувати Теребовлянському районному споживчому товариству плату за користування обєктом найму.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Як вказує позивач, відповідач перестав здійснювати оплату за користування обєктом найму починаючи з лютого 2016 року, у звязку з чим за період з 11.02.2016 по 10.01.2017 в нього утворилася заборгованість перед позивачем в розмірі 4920,00 грн. Вказана обставина не заперечується відповідачем, а розрахунок заборгованості із зазначенням платежів, які здійснював відповідач, наводиться в письмових розрахунках (а.с. 11, 28).

Доказів погашення заборгованості відповідач не подав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, Господарський суд Тернопільської області дійшов правильного висновку, що позовні вимоги Теребовлянського РСТ про стягнення з відповідача 4920,00 грн. заборгованості підлягають до задоволення.

Перевіривши правильність здійсненого судом першої інстанції перерахунку суми пені за період з 11.02.2016 по 10.01.2017, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість такого.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч.4 ст.231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобовязань згідно з договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, зокрема: за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п. 4.1.2, наймач сплачує пеню в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення (п. 5.1.1 договору).

Відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на вищевказані законодавчі положення, суд першої інстанції правомірно зазначив про неможливість розрахунку суми пені наростаючим підсумком, визнав обґрунтованим стягнення 562,31 грн. пені та відмовив у стягненні 3222,33 грн. пені.

Стосовно доводів скаржника про нікчемність укладеного між сторонами договору оренди, у звязку з тим, що такий нібито порушує публічний порядок, про відсутність права у позивача передавати в оренду торговельні місця, зокрема, через відсутність плану розміщення ринку і торговельних місць на ньому та фальсифікацію позивачем державного акту на право постійного користування землею, колегія суддів зазначає наступне:

Право позивача на постійне користування земельною ділянкою, в межах якої відповідачу передано в оренду торгове місце, підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії І-ТР № 001696 від 12.02.2001 (а.с. 72-74).

Вказаний державний акт видано на підставі рішення Теребовлянської міської Ради народних депутатів № 224 від 08.12.2000 «Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку» (а.с. 89) , яке, із врахуванням рішення Господарського суду Тернопільської області від 21.07.2016 у справі №921/330/16-г/17, є чинним.

На підставі постанови Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.01.2013 у справі №1914/2978/12 було залишено в силі рішення виконавчого комітету Теребовлянської міської ради №979 від 26.07.2011 «Про переоформлення права власності на цілісний майновий комплекс Теребовлянського РайСТ».

Відповідно до витягу від 12.03.2015 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 34812292 (а.с. 41), право власності на нерухоме майно - цілісний майновий комплекс ринку по вул.Паращука,7 м.Теребовля належить Теребовлянському РСТ.

Таким чином, станом на момент укладення договору оренди від 01.10.2015 позивачу належало право на постійне користування земельною ділянкою, в межах якої відповідачу передано в оренду торгове місце, а також право власності на відповідний цілісний майновий комплекс, а доводи відповідача про те, що таке право належало іншій юридичній особі Теребовлянському ринку РСТ необґрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

В силу приписів ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Питання недійсності державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР № 001696 від 12.02.2001 було предметом розгляду в господарській справі №921/377/16-г/17 за позовом Теребовлянської міської ради до Теребовлянського РСТ. Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016 (а.с 45-51) у задоволенні позову у даній справі відмовлено.

При цьому, підставою позову у справі №921/377/16-г/17 були доводи про відсутність запису щодо реєстрації оспорюваного державного акту в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею із посиланням на лист відділу Держгеокадастру у Теребовлянському районі від 12.05.2016 №18-1915-99,6-386/2-16, тобто доводи, аналогічні тим, які викладені скаржником в апеляційній скарзі у даній справі.

Вказане, на думку колегії суддів, свідчить про те, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані та спрямовані на повторне встановлення та переоцінку тих обставин, які були предметом дослідження в іншій судовій справі.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що предметом розгляду даного спору є стягнення заборгованості з орендної плати за укладеним між сторонами договором найму (оренди) торговельного місця, який в силу ст.204 ЦК України (презумпція правомірності правочину) є правомірним, а отже, господарські зобов'язання за ним учасники господарських відносин повинні виконувати належним чином.

Твердження скаржника про те, що договір оренди є таким, що порушує публічний порядок голослівні, оскільки скаржником не доведено того, що він порушує конституційні права і свободи людини і громадянина, спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади чи на незаконне заволодіння таким майном.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.02.2017 у справі №921/742/16-г/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік