ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25.04.2017 Справа № 905/561/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Левшиної Я.О., при секретарі судового засідання (помічнику судді) Мазурік М.О., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю ТАЛАНЛЕГПРОМ, м.Київ

до відповідача: Публічного акціонерного товарситва Енергомашспецсталь, м.Краматорськ

про: стягнення заборгованості у розмірі 55032,69грн., інфляційних нарахувань 10167,81грн., 3% річних 2782,49грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 02.03.2017р., ОСОБА_2 за довіреністю від 02.01.2017р.;

від відповідача: не зявився.

Відповідно до вимог ст.ст.4-4, 81 ГПК України судовий розгляд здійснювався з фіксацією у протоколі судового засідання.

У судовому засідання 25.04.2017р. суд виходив до нарадчої кімнати для прийняття рішення.

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю ТАЛАНЛЕГПРОМ, м. Київ звернулось до господарського суду Донецької області із позовом до Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м. Краматорськ про стягнення заборгованості у розмірі 55032,69грн., інфляційних нарахувань 10167,81грн., 3% річних 2782,49грн.

Відповідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді Левшиній Я.О. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов'язань за договором поставки №15/642 від 18.07.2014р. з оплати поставленого товару, внаслідок чого утворилась стягувана заборгованість та виникли підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних нарахувань.

Нормативно позивач обґрунтовує свої вимоги, посилаючись на ст. ст. 1, 2, 12, 54, 57 Господарського процесуального кодексу України, ст. ст. 11,509, 525, 526, 530 Цивільного кодексу України.

На підтвердження вказаних обставин позивач надав наступні документи: договір поставки №15/642 від 18.07.2014р.; протокол розбіжностей від 08.08.2014р., специфікацію №5 від 05.06.2015р.; видаткові накладні: №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р., №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р.; довіреності №1170 від 22.06.2015р., №1406 від 23.07.2015р., №1517 від 07.08.2015р.; рахунок-фактури №Т-ROMO1347 від 07.08.2015р.; правоустановчі документи.

20.03.2017р. від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (клопотання задоволено судом). До клопотання додано правоустановчі документи, витяг з ЄДРПОУ стосовно відповідача станом на 01.0.32017р.

Під час розгляду справи позивачем було надано додаткові документи для долучення до матеріалів справи, а саме: податкові накладні; рахунок-фактури №Т-ROMO1032 від 25.06.2015р., витяги з ЄДОРПОУ стосовно позивача та відповідача; лист №78 від 20.03.2017р. на підтвердження відсутності в провадженні господарських судів України або інших органів, які в межах своєї компетенції вирішують спори даного спору та відсутність рішення цих органів з даного спору; акт зведення взаєморозрахунків за період 18.07.2014р. 05.04.2017р., лист №98 від 06.04.2017р.

11.04.2017р. на адресу суду від відповідача надійшов відзив №17/392 від 10.04.2017р. на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на ненадання позивачем документів, зазначених у п. 6.1. договору, що свідчить, на його думку, про ненастання факту поставки продукції, та відповідно й обовязку відповідача з її оплати та відповідних штрафних санкцій.

Представники позивача в судове засідання 12.04.2017р. зявились, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача в судове засідання 12.04.2017р. не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом своєчасного надсилання ухвали за адресою зазначеною у позові та витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

18.07.2014р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (покупець) укладений договір поставки №15/642 (далі договір), згідно п.п. 1.1. якого постачальник зобовязався в порядку та на умовах, визначених даним договором, передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар (продукцію), загальну вартість, одиницю виміру, ціну за одиницю виміру та загальну ціну, виробник якого визначені сторонами в специфікаціях, що є невідємною частиною даного договору.

Строки та умови поставки товару визначаються в специфікаціях (п. 5.1. договору).

Згідно п. 6.1. договору постачальник зобовязується надати покупцю одночасно з продукцією наступні документи: рахунок, сертифікат якості(паспорт, технічний паспорт, сертифікат відповідності); накладну; податкову накладну, товарно-транспортну накладну.

Покупець здійснює оплату за поставлену продукцію протягом строку, визначеного в специфікації, від дня отримання оригіналів рахунку на оплату і сертифіката якості, якщо інше не визначено специфікацією (п. 9.3. договору).

Сторонами була підписана специфікація №5 від 05.06.2015р. до договору, в якій сторони узгодили найменування, кількість, ціну, загальну вартість продукції, умови поставки і оплати продукції. Загальна вартість продукції за даною специфікацією складає 131515,62грн. з урахуванням ПДВ. Умови оплати: по факту поставки протягом 14 днів.

За умовами п. 13.1., 13.2. договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками та діє до 31.12.2015р.

Закінчення строку дії даного договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії даного договору (п. 13.1. договору).

На виконання умов договору, специфікації №5 від 05.06.2015р. позивач поставив продукцію відповідачу на загальну суму 131515,62грн., що підтверджується видатковими накладними №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р., №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р.

Продукція була отримана уповноваженим представником відповідача, який діяв на підставі довіреностей №1170 від 22.06.2015р., №1406 від 23.07.2015р., №1517 від 07.08.2015р.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх обов'язків з оплати поставленої продукції, позивач звернувся до господарського суду з розглядуваним позовом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст.43 Господарського процесуального кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, сутність розглядуваного позову полягає у примусовому спонуканні відповідача до виконання грошових зобов'язань за договором поставки №15/642 від 18.07.2014р.

Враховуючи статус сторін, характер правовідносин між учасниками договору, останні (правовідносини) регулюються насамперед відповідними положеннями Господарського і Цивільного кодексів України та умовами укладеного договору поставки №15/642 від 18.07.2014р.

Згідно ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договорів. Аналогічні положення встановлені і в ст.ст. 173-175 Господарського кодексу України.

Беручи до уваги правову природу укладеного договору, кореспондуючі права та обов'язки його сторін, оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватися судом з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки.

Як встановлено ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за поставлену продукцію покупець зобов'язаний сплатити постачальнику певну грошову суму. В силу приписів ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України та ч. 2 ст.712 Цивільного кодексу України до правовідносин постачання застосовуються норми Цивільного кодексу України про купівлю-продаж, які (ст.655, ч.1 ст.691) також передбачають обов'язок покупця сплатити за придбаний товар певну суму грошових коштів.

Отже, в контексті зазначених норм укладений між позивачем та відповідачем договір поставки №15/642 від 18.07.2014р. є належною підставою для виникнення у останнього грошових зобов'язань, визначених його умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частинами 1, 2 ст. 692 цього Кодексу визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або законодавством не встановлений інший строк оплати товару. Як було встановлено судом, сторони визначили в специфікації №5 від 05.06.2015р. порядок оплати, за яким покупець зобов'язаний сплатити суму за продукцію по факту поставки протягом 14 днів.

Таким чином, наведені вище норми законодавства та встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що із отриманням відповідачем за видатковими накладними №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р., №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р. продукції, у нього виникло зобов'язання з її оплати у розмірі 131515,62грн.

Як зазначає позивач, відповідач здійснив оплату продукції за видатковими накладними №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р. в повному обсязі. За видатковою накладною №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р. відповідач здійснив часткову оплату продукції в розмірі 24310,77грн., решта у розмірі 55032,69грн. залишилась несплаченою.

Відповідач частково провів розрахунок за отриману продукцію згідно специфікації №5, а саме перерахував кошти на загальну суму 76482,93грн.: 30.06.2015р. у розмірі 4310,77грн., 04.08.2015р. 16438,80грн., 08.09.2015р. 35733,36грн., 09.12.2015р. 20000,00грн., що підтверджується випискою з банківського рахунку. Решта суми в розмірі 55032,69грн. залишилась несплаченою.

Приписи ч.7 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України встановлюють загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст. 629 Цивільного кодексу України щодо обов'язковості договору для виконання сторонами.

Таким чином, відповідач не мав жодних підстав для ухилення від належного виконання обов'язку із здійснення платежу за поставлену продукцію відповідно до умов договору поставки №15/642 від 18.07.2014р. за видатковими накладними №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р., №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України за загальним правилом зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.

Дослідивши надані позивачем докази, судом встановлено, що позивачем було поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 131515,62грн.

Відповідач свої зобовязання з оплати поставленого товару за вказаною видатковою накладною належим чином не виконав.

Таке неналежне виконання грошових зобов'язань кваліфікується судом як їх порушення у розумінні ст. 610 Цивільного кодексу України, а сам відповідач вважається таким, що прострочив виконання грошового зобов'язання у розумінні ч. 1 ст. 612 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання має на вимогу кредитора сплати заборгованість.

Таким чином, відповідач не мав жодних правових підстав для ухилення від виконання обов'язків з оплати поставленої продукції, оскільки зі змісту наявних документів вбачається, що вона була отримана останнім.

Відповідачем дане у порядку встановлену господарським процесуальним законодавством не спростовано, доказів погашення заборгованості в сумі 55032,69грн. не надано.

З урахуванням наведених вище висновків суду та положень діючого законодавства, позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу підлягають задоволенню у повному обсязі у розмірі 55032,69грн.

Позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних 2782,49грн., інфляційні нарахування 10167,81грн.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи встановлений факт несвоєчасного виконання відповідачем грошових зобов'язань, вимога про стягнення з нього 3% річних та втрат від інфляції заявлена позивачем правомірно.

Суд враховує, що умовами специфікації №5 від 05.06.2015р. до договору сторони встановили порядок та термін оплати за поставлену продукцію, а саме по факту поставки протягом 14 днів.

Отже позивач здобув право вимоги за накладною №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р. 10.07.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р. 15.08.2015р., №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р. 22.08.2015р.

Перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних нарахувань, правові підстави, період та порядок їх нарахування, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача: 3% річних в сумі 2782,49грн., інфляційних нарахувань в розмірі 8426,36грн.

Часткове задоволення позовних вимог в частині інфляційних нарахувань обумовлено тим, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 N 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Доводи відповідача, викладені у відзиві №17/392 від 10.04.2017р. щодо ненадання позивачем документів, зазначених у п. 6.1. договору, що свідчить, на його думку, про ненастання факту поставки продукції, та відповідно й обовязку відповідача з її оплати та відповідних штрафних санкцій суд до уваги не приймає, оскільки як було встановлено, продукція була прийнята відповідачем за видатковими накладними №Т-ROMO1238 від 25.06.2015р., №Т-ROMO1586 від 31.07.2015р., №Т-ROMO1617 від 07.08.2015р. без зауважень та заперечень. Крім того, в судовому засіданні позивачі заперечили щодо доводів відповідача та зазначили, що документи, передбачені п. 6.1. договору, були надані відповідачу разом з поставленої продукцією.

Судові витрати у відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 202, 253, 509, 525, 526, 530, 549, 599, 610, 611, 612, 625, 629, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193, 216-218, 265 Господарського кодексу України, ст.ст. 22, 33, 34, 43, 44, 49, 59, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю ТАЛАНЛЕГПРОМ, м.Київ до Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь, м.Краматорськ про стягнення заборгованості у розмірі 55032,69грн., інфляційних нарахувань 10167,81грн., 3% річних 2782,49грн. задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Енергомашспецсталь (84306, Донецька область, м. Краматорськ, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ТАЛАНЛЕГПРОМ (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 77, ) заборгованість у розмірі 55032,69грн., інфляційні нарахування 8426,36грн., 3% річних 2782,49грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1559,02грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог в частині стягнення інфляційних нарахувань у розмірі 1741,15грн. відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

У судовому засіданні 25.04.2017р. проголошено на підписано повний текст рішення.

Суддя Я.О. Левшина