ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 рокуСправа № 912/477/17
Господарський суд Кіровоградської області в складі судді Тимошевської В.В. розглянув у відкритому судовому засіданні справу №912/477/17

за позовом: Дочірнього підприємства "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії", м. Кропивницький

до відповідача: Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради, м. Кропивницький

за участю прокурора Кіровоградської області

про визнання дійсною додаткової угоди

Представники:

від прокуратури - ОСОБА_1, посвідчення №042586, видано 30.03.2016 року;

від позивача - участі не брали;

від відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 245/17-у від 11.04.17.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення

Дочірнє підприємство "Кіровоградтепло" Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" (далі - ДП "Кіровоградтепло" ТОВ "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії", позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою до Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради (відповідач) з вимогою визнати дійсною додаткову угоду № 73/17 від 01.06.2009 до договору оренди цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства теплових мереж "Кіровоградтепло" № 157/17 від 18.10.2004, з покладенням на відповідача витрат по сплаті судового збору.

В обґрунтування підстав позову позивач зазначив про те, що додаткова угода № 73/17 від 01.06.2009 підлягала нотаріальному посвідченню, у зв'язку з чим позивач неодноразово звертався до іншої сторони правочину з проханням щодо нотаріального посвідчення такої додаткової угоди, однак відповідач ухилявся від вказаного, а тому наявні підстави для застосування ст. 220 Цивільного кодексу України та визнання такої угоди дійсною судом.

Ухвалою господарського суду від 09.02.2017 подану позовну заяву прийнято господарським судом до розгляду та порушено провадження справі № 912/477/17.

16.02.2017 до господарського суду надійшла заява №05-267вих-17 від 16.02.2017 Заступника прокурора Кіровоградської області про вступ у справу на підставі статті 29 Господарського процесуального кодексу України.

Розгляд справи відкладався з підстав, викладених в ухвалах господарського суду від 14.03.2017 та від 04.04.2017.

В судове засідання 18.04.2017 представник позивача не з'явився, хоча належним чином повідомлений про його проведення. Про неможливість явки суду не повідомлено, обгрунтованих клопотань щодо відкладення розгляду справи позивачем не подано.

Виходячи з викладеного та положень ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, які зобов'язують сторони належним чином користуватися своїми процесуальними правами, господарський суд вважає можливим розглянути справу по суті за відсутності представника позивача.

В судовому засіданні 18.04.2017 господарський суд перейшов до розгляду справи по суті.

Присутнім в судовому засіданні представником відповідача заперечено проти задоволення позову, про що надано до справи відзив на позов.

Прокурор надав заперечення, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши наявні у справі матеріали та оцінивши подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представника відповідача та прокурора, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

18.10.2004 між Управлінням власності та приватизації комунального майна Кіровоградської міської ради, правонаступником якого є Управління комунальної власності Кіровоградської міської ради, (Орендодавець) та ДП "Кіровоградтепло" ТОВ "Центр науково-технічних інновацій Української нафтогазової академії" (Орендар) укладено договір оренди № 157/17 цілісного майнового комплексу державного комунального підприємства теплових мереж "Кіровоградтеплоенерго", відповідно до умов якого в оренду позивача передається цілісний майновий комплекс державного комунального підприємства теплових мереж "Кіровоградтеплоенерго", яке розташоване за адресою: м. Кіровоград, вул. Кутузова, 23/16 (далі - Договір оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004).

Договір підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками.

01.06.2009 між тими ж сторонами підписано додаткову угоду № 73/17 до Договору оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004, відповідно до якого внесено зміни до пунктів 2.8., 2.9., 2.10. Договору оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004 щодо складу ЦМК, яке є предметом оренди за договором (далі - Додаткова угода № 73/17 від 01.06.2009).

У звязку із не посвідченням нотаріально Додаткової угоди № № 73/17 від 01.06.2009 позивач звернувся з позовом у даній справі та просить визнати таку угоду дійною на підставі ст. 220 Цивільного кодексу України.

При вирішенні спору господарський суд враховує наступне.

Стаття 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Отже, за наведеною нормою передбачено можливість за певних умов визнати судом дійсним договір, щодо якого не дотримано законодавчих вимог нотаріального посвідчення договору.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

В силу приписів ч. 7 ст.179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

З вимогами ст. ст. 793, 794 Цивільного кодексу України в редакції, які діяли на час укладення між сторонами Договору оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на один рік і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше одного року, підлягає державній реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, Договір оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004 укладено строком на 25 років, а отже такий договір підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В матеріалах справи відсутні докази нотаріального посвідчення та державної реєстрації Договору оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004, проте рішенням господарського суду міста Києва від 10.03.2005 у справі № 15/130, копія якого міститься в матеріалах справи, вказаний договір визнано дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 654 Цивільного кодексу України, редакція якої не змінювалась протягом дії Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

На час укладення Додаткової угоди № 73/17 від 01.06.2009 Цивільний кодекс України передбачав обов'язковість нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) у разі укладення такого договору більш ніж на три роки

Таким чином, Додаткова угода № 73/17 від 01.06.2009 до Договору оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004 підлягала нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації.

Частина 3 ст. 640 Цивільного кодексу України, яка діяла на час укладення Договору оренди ЦМК № 157/17 від 18.10.2004 та Додаткової угоди № 73/17 від 01.06.2009, передбачала, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Отже, правила ст. 220 Цивільного кодексу України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними.

Така правова позиція викладена у пункті 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та застосована в постановах Верховного Суду України, зокрема, в постановах від 30.01.2013 у справі № 6-162цс12, від 18.04.2014 у справі № 3-28гс1.

Отже, оскільки згідно норм цивільного законодавства, що було чинним на момент підписання сторонами Додаткової угоди № 73/17 від 01.06.2009, остання підлягала не лише нотаріальному посвідченню, а й державній реєстрації, то вона не може бути визнана дійсною на підставі ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, як просить позивач у даній справі.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження ухилення відповідача від нотаріального посвідчення Додаткової угоди № 73/17 від 01.06.2009. Такі докази позивачем не надано, тоді як відповідач повідомив про відсутність будь-яких відомостей щодо вказаного.

Господарський суд враховує, що правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених ч. 2 ст. 219 (односторонні правочини) і ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України).

З підстав викладеного, господарський суд відмовляє у задоволенні позову в даній справі.

Судовий збір за правилами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Дніпропетровським апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга на рішення подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 24.04.2017.

Суддя В.В.Тимошевська