РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. Справа № 903/851/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Філіпова Т.Л.

судді Гудак А.В. ,

судді Олексюк Г.Є.

при секретарі Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - Шевчук В.В.

третьої особи - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на рішення господарського суду Волинської області від 31.01.17 р. у справі №903/851/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації

про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору

Рішенням господарського суду Волинської області від 31.01.2017 р. у справі №903/851/16 (суддя Шум М.С.) позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору - задоволено частково.

Пункти 2.4.3, 3.4, 3.5,4.2.1, 4.2.3, 4.4 Договору про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.2016р. між Приватним акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4 викладено у редакції Перевізника:

п.2.4.3. Здійснити продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості;

п.3.4. У разі продажу квитків водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку;

п.3.5. Порядок фіксації кількості квитків, проданих водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості, встановлюється за домовленість сторін;

п.4.2.1. За зрив рейсу без попередження відповідно до підпункту 2.3.5 пункту 2.3 цього договору та за відсутності форс-мажорних обставин:

- у приміському сполученні - 5 грн.;

- у міжміському сполученні - 10 грн.;

п.4.2.3. За зміну класу рухомого складу, про яку не було повідомлено відповідно до підпункту 2.3.2 пункту 2.3 цього договору - 10 грн.;

п.4.4. Штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Пункт 2.1.14. Договору про надання автостанційних послуг № 06/10/16-4 від 06.10.2016р. між Приватним акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4 викладено у редакції Підприємства: перерахувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу перевізникові за вирахуванням коштів за обов'язкові послуги Підприємства, за кожні 10-ть днів протягом двох банківських днів;

Пункт 3.1 Договору про надання автостанційних послуг № 06/10/16-4 від 06.10.2016р. між Приватним акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною-особою підприємцем ОСОБА_4 викладено у редакції Підприємства: Перевізник доручає підприємству організовувати продаж квитків на зазначені маршрути, які обслуговує перевізник терміном на один рік.

Не доповнено Договір про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.2016р. між Приватним акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 пунктами 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 4.2.4 в редакції Підприємства.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Волинської області від 31.01.2017р. у справі №903/851/16 Публічне акціонерне товариство "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" подало апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення господарського суду Волинської області від 31.01.2017 р. по справі №903/851/16 та визнати укладеним договір про надання автобусних послуг №06/10/16.4 від 16.10.2016 р. із протоколом розбіжностей ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» від 24.10.2016 р.

В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" посилається на ту обставину, що господарський суд Волинської області порушив норми матеріального та процесуального права що призвело до неправильного вирішення питання та винесення помилкового рішення. Крім того, суд не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Зокрема скаржник, в апеляційній скарзі посилається на ту обставину, що суд безпідставно не включив до договору пункти 2.3.10, так як дані пункти кореспондуються із Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту і внесення даних положень до договору сприятиме забезпеченню безпеки пасажирів на автостанції.

Безпідставною апелянт вважає також відмову суду у внесенні до умов договору пунктів 3.6, 3.7, 4.2.4, вказує на практичну необхідність забезпечити дисципліну виконання своїх обов'язків перевізником.

Також апелянт вважає, що наявні всі підстави для викладення пунктів 3.6, 3.7, 4.2.4 договору №06/10/16-4 від 06.10.2016 р. про надання автостанційних послуг у редакції відповідача, оскільки це дозволить привести положення договору у відповідність до норм законодавства, покращить дисципліну виконання перевізником своїх обов'язків та підвищить безпеку дорожнього руху.

Крім того зазначив, що запропоновані позивачем пункти п.2.4.3, п.3.4, п.3.5, 4.2.1, 4.2.3 та п 4.4, які включено судом до умов договору, нададуть можливість перевізнику порушувати інші обов'язки, передбачені Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, в першу чергу, щодо безпеки руху.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.02.2017р. апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на рішення господарського суду Волинської області від 31.01.2017 р. у справі №903/851/16 прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

15.03.2017 р. на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити рішення господарського суду Волинської області від 31.01.2017 р. у справі №903/851/16 без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» без задоволення.

В судовому засіданні представник Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" - Шевчук В.В. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та надав пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 31.01.17 р. у справі №903/851/16 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просить його скасувати і винести нове рішення.

Представник Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 - ОСОБА_1 заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала пояснення на обґрунтування своєї правової позиції. Вважає, що рішення господарського суду Волинської області від 31.01.17 р. у справі №903/851/16 є законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Представник Департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації в судове засіданні не прибув хоча про дату час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справ, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 є суб'єктом підприємницької діяльності, що здійснює перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування.

06.10.2016 року між ФОП ОСОБА_4 (перевізник) та Департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації (організатор) укладено договори про організацію перевезень пасажирів за №2427, №2435, №2443, №2446.

На виконання п. 2.2.4 договорів перевізником на адресу ПАТ "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" надіслано проект договору про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.2016 року, який був розроблений на основі Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 30.11.10 року № 860.

27.10.2016 року відповідач повернув перевізнику договір з протоколом розбіжностей від 24.10.2016 року.

Листом №2 від 11.11.2016 року позивач погодив запропонований відповідачем п. 2.3.3 протоколу розбіжностей. Інші пункти договору залишились неврегульованими.

Враховуючи вище викладене, позивач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернулась до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Департаменту інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору, та просить викласти спірні пункти договору №06/10/16-4 від 06.10.2016р.

Суд апеляційної інстанції, надавши юридичну оцінку обставинам справи та оцінивши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.2 ст. 638 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту наведених норм вбачається, що умова про предмет договору є істотною умовою договору та істотним є, також, погодження сторонами інших умов, визначених на розсуд останніх та таких, що є обов'язковими для даного виду договору.

Відповідно до ст.32 Закону України "Про автомобільний транспорт" відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Згідно п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. № 176, редакція від 04.02.2016р. (далі - Правил), перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Міністерство інфраструктури.

В п.п.5.1.-5.5. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010р. №700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010р. за №1068/18363, зазначено, що відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, згідно з пунктом 114 Правил визначаються договором про надання послуг автостанціями, примірна форма якого визначається Міністерством інфраструктури України.

На обумовлений сторонами строк договором визначаються: перелік та обсяги обов'язкових та інших послуг, що надаються автостанцією перевізникові; вартість обов'язкових послуг у відсотках від загальної суми вартості проїзду від реалізованих через каси автостанцій квитків та порядок проведення розрахунків; порядок та строки погодження додаткових рейсів; умови для відпочинку водіїв та відстою автобусів на території автостанції; строки перерахування автостанцією коштів від продажу квитків згідно з пунктом 4.4 розділу IV цього Порядку, розмір неустойки за кожний день прострочення перерахунку; умови щоденного (міжзмінного) відпочинку водіїв (у разі надання послуги); умови перевірки технічного стану автобусів (у разі надання послуги); умови зберігання автобусів (у разі надання послуги).

Строк, на який укладається договір про надання послуг автостанціями, не може бути меншим, ніж строк обслуговування перевізником маршруту (рейсу), визначений договором про організацію перевезень з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією чи дозволом Укртрансінспекції на перевезення пасажирів на маршруті загального користування.

Предметом судового розгляду є позов перевізника з вимогою до автобусної станції про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору про надання автостанційних послуг.

Таким чином, враховуючи викладене, проаналізувавши запропоновані відповідачем умови окремих пунктів договору, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Пункт 2.3.10 "Зобов'язання водіїв" в редакції відповідача викладено наступним чином:

«По прибуттю автобуса на АС виконувати розпорядження та вказівки персоналу автостанції з питань організації перевезень і безпеки та дотримуватись "Правил надання послуг пасажирського автотранспорту", інших нормативних документів».

Колегія суддів не вбачає підстав для включення цього пункту до умов договору, оскільки згідно ст. 30 Закону України "Про автомобільний транспорт", п. 1,7,16 п.145 Правил саме на перевізника покладені зобов'язання забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечувати їх своєчасну подачу для посадки пасажирів і відправлення; виконувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху та правил технічної експлуатації транспортних засобів.

Керівники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам, технічний та санітарно гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції, крім того, всі права та обов'язки водіїв детально регламентовані п.147, 148 Правил, а тому обов'язковість їх дотримання та виконання останніми не може ставитися в залежність від виконання вказівок персоналу автостанції.

Пункт 2.3.10.2. у редакції відповідача викладено таким чином:

«Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не зупиняти автобус в недозволеному на це місці та не допускати підбору пасажирів без квитків на території автостанцій».

Редакція відповідача п.2.3.10.2 не приймається колегією суддів, оскільки, в даному випадку примірною формою договору при укладенні договору про надання послуг автостанцією перевізникові передбачено визначення обов'язків власника та перевізника, а обов'язки і права водія врегульовані п. 147, 148 Правил, зокрема, п. 147 Правил передбачено, що водій автобуса зобов'язаний перевіряти під час посадки на приміському або міжміському маршрутах наявність в осіб квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а п. 148 Правил визначено його право перевіряти під час посадки в автобус на приміських, міжміських та міжнародних маршрутах наявність квитків на проїзд і квитанцій на перевезення багажу.

Водночас, п. 115 Правил та п. 7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. № 565, передбачено право водія здійснювати продаж квитків після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

Згідно з п. 1 Правил останні є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

Пункт 2.3.10.3. договору у редакції відповідача викладено таким чином:

«Перевезення пасажирів здійснювати згідно встановленого розкладу руху на закріпленому маршруті та забезпечувати збереження багажу і обслуговування пасажирів на всьому маршруті згідно "Правил надання послуг пасажирського автотранспорту».

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави включення до договору про надання автостанційних послуг, яким визначені правовідносини підприємства автобусних станцій з перевізником, окремих зобов'язань водія, оскільки ці обов'язки детально врегульовані п. 37, 147, 148, 149 Правил і є обов'язковими для виконання.

Пункт 2.3.10.4. у редакції відповідача має таку редакцію:

«В разі неможливості виконання рейсу з технічних або інших поважних причин повідомляти підприємство не пізніше ніж за 24 години до відправлення автобуса».

Наведений пункту договору, запропонований відповідачем, на думку суду, не може бути включений до умов договору, оскільки, делегування водієві автобуса обов'язку, який нормативно-правовими актами покладений на перевізника, є таким, що не відповідає наявному правовому регулюванню подібних відносин, а також без будь-яких підстав збільшує обсяг відповідальності водія як найманого працівника. Призначення або скасування рейсу є сферою відповідальності перевізника як суб'єкта господарювання, який організовує перевезення і відповідає за його здійснення. Відтак, скасування рейсу або внесення будь-яких інших змін до графіку руху автобусів здійснюється виключно перевізником, що цілком відповідає умовам здійснення діяльності з перевезення пасажирів автомобільним транспортом, зокрема Примірною формою договору про надання послуг автостанцією перевізникові.

Колегія суддів звертає увагу, що п. 2.3.5 договору, погодженого обома сторонами, визначено, що у разі неможливості виконати рейс з технічних чи інших причин, перевізник зобов'язаний невідкладно сповістити про це підприємство письмово чи за допомогою засобів зв'язку. Таким чином, указане питання врегульовано сторонами договору.

Пунктом 2.3.10.5. договору у редакції відповідача зазначено:

«Забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність автобуса».

З наведеною редакцією пункту договору не можна погодитись з наступних підстав.

Статтею 30 Закону України "Про автомобільний транспорт" визначено, що автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов'язаний забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки чи місця призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу.

Згідно п. 35, 37 Правил перевізник самостійно забезпечує у повному обсязі перевезення пасажирів відповідно до умов договору про організацію перевезень або дозволу, в тому числі резервними автобусами, на випадок виходу автобуса з ладу чи збільшення пасажиропотоку. Надання послуг пасажирського автомобільного транспорту у разі виходу з ладу автобуса (припинення перевезення через настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події) приміського чи міжміського сполучення водій здійснює пересадку пасажирів в інший автобус, яким пасажири будуть доставлені до найближчої автостанції чи кінцевого пункту призначення. У такому разі на приміському маршруті пасажиру повертається повна, а на міжміському невикористана вартість квитка. Перевізник організовує подальшу поїздку пасажирів.

Оплата послуг перевізника з попутного перевезення пасажирів до найближчої автостанції у міжміському сполученні здійснюється за рахунок коштів перевізника, під час рейсу якого відбулася пересадка пасажирів.

З урахуванням вказаних норм, суд вважає необгрунтованими доводи відповідача щодо необхідності включення даних умов в договір про надання автостанційних послуг, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у включення до договору пункту 2.3.10 загалом в редакції відповідача.

Пункт 3.6. спірного договору у редакції відповідача викладено наступним чином:

«Витрати, пов'язані із банківським обслуговуванням і інкасацією виручки, покладаються на перевізника».

Наведена вище редакція відповідача не може бути включена до умов договору, оскільки згідно п. 2.8 постанови Правління НБУ №637 від 15.12.2004 року "Про затвердження положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", затвердженої в Мінюсті України за №40/10320 13.01.2005 року, підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки. Відокремлені підрозділи підприємств - юридичних осіб можуть здавати готівкову виручку (готівку) безпосередньо до кас таких юридичних осіб або до будь-якого банку для її переказу і зарахування на банківські рахунки зазначених юридичних осіб. За відсутності банків готівкова виручка (готівка) для переказу на банківські рахунки підприємства (підприємця) може здаватися до операторів поштового зв'язку та небанківських фінансових установ, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку. Здавання готівкової виручки (готівки) здійснюється самостійно (у тому числі із застосуванням платіжних пристроїв та через пункти приймання готівки) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством надано право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів. Здавання готівкової виручки (готівки) може здійснюватися для зарахування на будь-який банківський рахунок підприємства (підприємця) на його вибір.

Таким чином, здавання готівки в банк є частиною господарської діяльності будь-якого суб'єкта господарювання, яка здійснюється у порядку, визначеному законодавством. Цей обов'язок покладається на сам суб'єкт господарювання, який зобов'язується здавати надмірну готівку в банк, а форма (порядок) здавання обирається ним у довільному порядку.

Пункт 3.7. у редакції відповідача викладено таким чином:

«Доходи за перевезення багажу від реалізованих касових квитків розподіляються порівну».

Запропонована редакція відповідача підлягає відхиленню, оскільки згідно п. 4.1, 4.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, вартість обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначається у відсотках від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси автостанцій власника квитків та вартості перевезення багажу на автобуси відповідного перевізника. Вартість обов'язкових послуг визначається за договором перевізника з власником, але не може бути вищою від вартості, розрахованої за цим Порядком.

Відповідач розрахунок обов'язкових послуг, що надаються перевізникові, розрахованого відповідно до розділу IV Порядку, не навів, тому запропонована редакція щодо розподілу доходів є необґрунтованою.

До того ж, колегією суддів встановлено, що сторони визначили розмір відрахувань та вартість обов'язкових послуг, що надаються власником автостанції перевізникові, у п. 3.1 договору.

Пункт 4.2.4. розділу «Відповідальність сторін» у редакції відповідача має наступний зміст:

«За підбір безквиткових пасажирів та їх самовільне обслуговування водієм автобуса на території автостанції: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20,00 грн. в автобусах міжміського сполучення за кожного пасажира, 30,00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира».

Вказаний пункт не підлягає включенню до тексту договору, оскільки Законом України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що здійснення контролю за додержанням перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт покладено на уповноважені державні органи.

Положеннями п. 14 ст. 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що у разі відсутності у пасажирів квитків, автостанція має право подати письмову заяву про порушення перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт, яка розглядається уповноваженими державними органами по суті та виноситься припис про усунення порушень.

Крім того, можливість здійснення водієм продажу квитків після закриття квитково-касової відомості передбачено пунктом 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176, а також пунктом 2.1.2. Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. № 565.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для включення у Договір про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.2016р. пунктів 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 4.2.4 в редакції Підприємства.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині викладених позивачем п. 2.4.3., 3.4., 3.5., 4.2.1., 4.2.3., 4.4. договору мотивовано відповідністю вимогам Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року №176 та іншим нормам чинного законодавства. Відтак, колегія суддів погоджується із вище наведеним та вважає за необхідне включити дані пункти до умов договору.

Разом з тим, здійснивши апеляційний перегляд справи, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність змінити рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Сторони господарського спору перебувають в процесі укладення господарського зобов'язання, яким є договір №06/10/16-4 від 06.10.2016 р. про надання автостанційних послуг. При укладенні договору виник спір щодо окремих його умов, щодо яких сторони не дійшли згоди. Позивач, виходячи з положень статей 179, 181,184 ГК України, сформулював позовну вимогу про спонукання до укладення договору у запропонованій ним редакції, що і складало предмет розгляду у суді першої інстанції.

Натомість, суд першої інстанції, вийшовши за межі позову, надав власну оцінку запропонованим умовам договору як в редакції позивача, так і в редакції відповідача, виходячи з наявного у матеріалах справи протоколу розбіжностей та змісту умов, запропонованих не лише позивачем, а також і відповідачем.

Зміст статті 55 Конституції України надає право кожній особі право звертатися за захистом своїх прав до суду. При цьому положення Господарського процесуального кодексу України визначають правила звернення до господарського суду для вирішення господарського спору. Виходячи з положень статей 1, 4-2, 4-3, 22 ГПК України особа, яка звертається до господарського суду, самостійно формулює позовну вимогу та підстави позову.

Вищий господарський суд України в пункті 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року за №18, надає наступне загальновідоме тлумачення предмету і підстав позову:

«Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

У справі, яка розглядається, позивачем у прохальній частині позовної заяви викладено наступні позовні вимоги: 1)викласти у редакції позивача пункти спірного договору 2.1.14, 2.4.3, 3.1, 3.4, 3.5, 4.2.1, 4.2.3, 4.4.; не доповнювати спірний договір пунктами 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 3.7, 4.2.4.

Саме у цих визначених позивачем межах спір і підлягав вирішенню.

В окремих, визначених процесуальним законом випадках, господарський суд, вирішуючи спір, може вийти за межі заявленого позову, як це прямо передбачено положеннями пункту 2 частини 1 статті 83 ГПК. У справі, яка була переглянута апеляційним судом, господарський суд не мав необхідних підстав для виходу за межі позовних вимог, а також жодним чином не мотивував таку необхідність.

Таким чином вбачається за необхідне змінити рішення суду першої інстанції на підставі положень п.4 ч.1 ст.103 ГПК України та викласти резолютивну частину в іншій редакції.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103,104,105,109,110 ГПК України, апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" на рішення господарського суду Волинської області від 31.01.17 р. у справі №903/851/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 31.01.17 р. у справі №903/851/16 - змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

"Позовні вимоги задовольнити.

Викласти пункти 2.1.14, 2.4.3, 3.1, 3.4, 3.5, 4.2.1, 4.2.3, 4.4. Договору про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.2016 року укладеного між Приватним акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, у редакції:

п. 2.1.14. Перераховувати кошти від продажу квитків на проїзд в автобусі та за перевезення багажу перевізникові не пізніше п'яти днів з дня відправлення відповідного рейсу, за вирахуванням коштів за обов'язкові послуги підприємства.

п.2.4.3. Здійснювати продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості;

п.3.1. Перевізник доручає підприємству організувати продаж квитків на зазначені маршрути, які обслуговує перевізник терміном на один рік з наступним письмовим погодженням цього права на наступний рік щороку до 30 травня. При цьому підприємство із загальної суми від реалізації квитків по тарифу на проїзд за перевезення пасажирів сплачує страховій компанії суми страхових внесків, згідно окремого договору. Грошові кошти в розмірі 90% від суми, що залишилася підлягають перерахуванню на розрахунковий рахунок перевізника.

п.3.4. У разі продажу квитків водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку;

п.3.5. Порядок фіксації кількості квитків, проданих водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості, встановлюється за домовленістю сторін;

п.4.2.1. За зрив рейсу без попередження відповідно до підпункту 2.3.5 пункту 2.3 цього договору та за відсутності форс-мажорних обставин:

- у приміському сполученні - 5 грн.;

- у міжміському сполученні - 10 грн.;

п.4.2.3. За зміну класу рухомого складу, про яку не було повідомлено відповідно до підпункту 2.3.2 пункту 2.3 цього договору - 10 грн.;

п.4.4. Штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Не доповнювати договір про надання автостанційних послуг №06/10/16-4 від 06.10.2016 року між Приватним акціонерним товариством "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 пунктами 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.6, 3.7, 4.2.4 в редакції підприємства:

п.2.3.10. Зобов'язати водіїв:

п.2.3.10.1. По прибуттю автобуса на АС виконувати розпорядження та вказівки персоналу автостанції з питань організації перевезень і безпеки та дотримуватися «Правил надання послуг пасажирського автотранспорту», інших нормативних документів.

п.2.3.10.2. Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками не зупиняти автобус в недозволеному на це місці та не допускати підбору пасажирів без квитків на території автостанцій.

п.2.3.10.3. Перевезення пасажирів здійснювати згідно встановленого розкладу руху на закріпленому маршруті та забезпечувати збереження багажу і обслуговування пасажирів на всьому маршруті згідно «Правил надання послуг пасажирського автотранспорту».

п.2.3.10.4. В разі неможливості виконання рейсу з технічних або інших поважних причин повідомляти підприємство не пізніше ніж за 24 години до відправлення автобуса.

п.2.3.10.5. Забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність автобуса.

п.3.6. Витрати пов'язанні із банківським обслуговуванням і інкасацією виручки покладаються на перевізника.

п.3.7. Доходи від перевезення багажу по реалізованих касою квитках, розподіляються порівну.

п.4.2.4. За підбір безквиткових пасажирів та їх самовільне обілечування водієм автобуса на території автостанції:

- 10 грн. за кожного пасажира в автобусах приміського сполучення;

- 20 грн. за кожного пасажира в автобусах міжміського сполучення;

- 30 грн. за кожного пасажира в автобусах міжобласного сполучення.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Волинське обласне підприємство автобусних станцій" (43018, м. Луцьк, вул. Львівська, 148, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, і.к. НОМЕР_1) 1 378,00 грн. витрат по сплаті судового збору. "

Додаткове рішення господарського суду Волинської області від 15.02.2017 р. у справі №903/851/16 залишити без змін.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Справу №903/851/16 повернути до господарського суду Волинської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою законної сили.

Головуючий суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Олексюк Г.Є.