КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа№ 910/20354/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Майданевича А.Г.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Москаленко Д.Е. - представник

від відповідача: не з"явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 04.01.2017р.

у справі № 910/20354/16 ( суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич"

до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

про визнання третейської угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю фірма "Славутич" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсною третейської угоди, яка викладена у вигляді третейського застереження у п. 6.2 Генерального договору про надання кредитних послуг № 900/03-021-066 від 23.04.2008, укладеного між сторонами спору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.01.2017 р. у справі № 910/20354/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить рішення скасувати та задовольнити позов повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що місцевим господарським судом було розглянуто справу по суті спору незважаючи на клопотання представника позивача та директора позивача про відкладення розгляду справи, чим порушено право позивача на захист своїх прав та інтересів та принцип змагальності сторін.

Крім того, апелянт зазначає, що місцевий суд дійшов висновку про те, що датою і місцем укладення третейської угоди є дата і місце укладення генерального договору - 28.04.2008, м. Черкаси. На думку апелянта, вказані висновки є лише припущенням суду, оскільки посилання на те, що датою і місцем укладення третейської угоди є дата і місце укладення генерального договору у ньому (генеральному договорі) відсутні.

Також апелянт звертає увагу суду на те, що в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на порушення відповідачем приписів ч. 2 ст. 5 Закону України «Про третейські суди», а саме на те, що відповідач звернувся до третейського суду за наявності рішення іншого суду між тими ж сторонами та з тих же підстав. Зверненням відповідача до державного суду та відсутністю заперечень на це з боку позивача сторони обрали державний суд, відмовившись від третейського суду. Місцевий суд прийшов до висновку про недоведеність зазначених підстав, однак мотивів такого висновку у судовому рішенні не зазначив.

Крім того, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що третейське застереження, має стандартну форму, отже є договором приєднання, а отже, у відповідності з ч. 1 ст. 634 ЦК України, позивач був позбавлений можливості запропонувати свої умови договору приєднання.

На думку апелянта суд прийшов до помилкового висновку про недоведеність позивачем тих обставин, що він не мав права наполягати на зміні умов цього договору, незважаючи на стандартність умов договору (отже наявність договору приєднання), який викладений на стандартному бланку банку.

Також апелянт зазначає, що місцевим господарським судом було відхилено посилання позивача на порушення співвідношення інтересів сторін при укладенні третейського застереження, оскільки відповідач на момент укладення договору був членом Асоціації українських банків, при якій створено постійно діючий третейський суд. Мотивом такого відхилення суд зазначив недоведеність вказаної обставини позивачем. Однак на момент укладення договору відповідач був членом Асоціації українських банків, при якій створено постійно діючий третейський суд, що є загальновідомою обставиною та не заперечується відповідачем.

В судове засідання представник відповідача повторно не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, враховуючи строки розгляду справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника відповідача, який не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

Між Позивачем та Відповідачем було укладено третейську угоду шляхом включення третейського застереження відповідно до ст. 12 Закону України "Про третейські суди" у Генеральний договір про надання кредитних послуг №900/03-021-066 від 23.04.2008.

Третейське застереження викладене у п. 6.2 генерального договору та визначає, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України "Про третейські суди", домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Мороз Оленою Анатоліївною або Білоконем Юрієм Миколайовичем у порядку черговості, вказаному в даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та зокрема, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За приписами ст. 12 Закону України "Про третейські суди" (надалі Закон) третейська угода є недійсною у разі недодержання правил, передбачених цією статтею.

Відповідно до положень статті 12 Закону України "Про третейські суди" (в редакції дату укладення спірної третейської угоди 23.04.2008) третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Спірна третейська угода укладена у письмовій формі у вигляді третейського застереження у генеральному договорі, що відповідає ст. 12 Закону. Сторонами третейської угоди є Позивач та Відповідач, які згадуються у тексті угоди як "Сторони", що за обраною у генеральному договорі абревіатурою є посиланням на зазначені у договорі їхні повні найменування, ідентифікаційні коди та адреси місцезнаходження, тому посилання Позивача на не зазначення у третейській угоді її сторін та їх реквізитів судом відхиляються.

Колегія не приймає до уваги посилання апелянта на відсутність дати та місця укладення третейської угоди, оскільки дана угода є частиною генерального договору у вигляді викладеного у його пункті 6 третейського застереження. Оскільки у тексті не вказано інше, то датою і місцем укладення третейської угоди є дата і місце укладення генерального договору - 28.04.2008, м. Черкаси.

Відповідно до ст. 12 Закону, якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Згідно приписів ч. 8 ст. 12 Закону третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги посилання апелянта на порушення норм Закону та прав позивача зазначенням у оскаржуваній третейській угоді конкретного суду, у тому числі шляхом вказання конкретних суддів суду. Закон не забороняє визначати конкретний суд шляхом вказання у тому числі конкретних третейських суддів, та враховуючи, зокрема, що за приписами Закону у будь-якому разі у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовуються положення регламенту.

Стаття 14 Закону (у редакції станом на 23.04.2008) сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. Для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода. У постійно діючих третейських судах призначення чи обрання третейських суддів здійснюється із затвердженого відповідно до статті 8 цього Закону списку третейських суддів, який за регламентом цього постійно діючого третейського суду може мати обов'язковий чи рекомендаційний характер.

Позивачем не доведено, що обрані ним та відповідачем у третейській угоді третейські судді не були у списку суддів обраного сторонами третейського суду, та не були сторонами обрані вільно. При цьому, судом прийнято до уваги, що норми третейської угоди передбачають, що "..у разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків…", що відповідає ст.ст. 12, 14 Закону.

Щодо того, що за Законом для призначення чи обрання третейських суддів у кожній справі необхідна їхня згода, то це вже стосується порядку здійснення третейського судочинства, проте жодним чином не тягне за собою недійсності третейської угоди, оскільки, як вказано в ст. 14 Закону, сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів.

Усупереч посиланням позивача третейська угода також містить вказівку на предмет спору між сторонами, який вони домовилися передати на вирішення третейського суду.

Оскільки третейська угода між сторонами укладена шляхом включення до договору третейського застереження, то угоду слід читати у сукупності з іншими умовами договору, частиною якого є угода.

Пунктом 6.1 генерального договору визначено, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути між сторонами у зв'язку з укладенням та виконанням положень цього договору, вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників, і потім наступний пункт 6.2 цього ж договору визначає, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовляються про те, що спір розглядається третейським судом.

Таким чином, із сукупності умов пунктів 6.1 та 6.2 генерального договору випливає, що сторони погодили передати на вирішення обраного ними у договорі третейського суду всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути між ними у зв'язку з укладенням та виконанням положень генерального договору.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що невідповідність оскаржуваної третейської угоди нормам ст.ст. 12 та 14 Закону (в редакції на час укладення третейської угоди) позивачем не доведена.

Одночасно судова колегія зазначає, що питання відповідності оскаржуваної угоди нормам Закону суд оцінює саме на час укладення угоди, а не на час вирішення спору, як посилається позивач.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони не є підставами для визнання третейської угоди недійсною в силу Закону, тому судом їм правова оцінка не надається, як таким, які не мають впливу на результат вирішення спору, і зокрема, питанню відповідності нормам Закону варіанту третейського застереження, викладеного на сайті Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, оскільки така відповідність або не відповідність не тягне за собою автоматичну недійсність спірної третейської угоди, оскільки Законом не вимагається, щоб ця угода відповідала викладеній третейським судом редакції угоди.

Крім того, апелянтом не доведено суду належними засобами доказування, що третейська угода є "договором приєднання", оскільки не доведено, що він не мав права наполягати на зміні умов договору.

Одночасно суд зазначає, що віднесення або не віднесення оспорюваної третейської угоди до договорів приєднання не є підставою для визнання угоди недійсною, оскільки укласти саме таку угоду та саме з таким контрагентом було власним вільним волевиявленням позивача, оскільки він не був позбавлений права та можливості (матеріали справи не містять доказів протилежного) обрати іншого контрагента (інший банк) та укласти договір, до якого входить або не входить третейське застереження, з іншим банком, якщо умови запропонованого відповідачем договору, до якого увійшло спірне третейське застереження, позивача не влаштовували.

Також судом не приймає до уваги посилання апелянта на порушення співвідношення інтересів сторін при укладенні третейського застереження, оскільки відповідач є членом Асоціації українських банків, при якій створено постійно діючий третейський суд.

Оскільки матеріали справи не містять доказів протилежного та враховуючи положення ст.ст. 627, 628 ЦК України та ст. 12 Закону, волевиявлення позивача у виборі зазначеного в оскаржуваній третейській угоді третейського суду було вільним.

Всупереч посиланням позивача нормами Закону також не передбачено, що звернення до державного суду тягне за собою недійсність третейського застереження між сторонами. Позивачем не доведено, що зверненням відповідача до державного суду та відсутністю заперечень на це з боку позивача сторони внесли зміни у третейську угоду, тобто фактично виключили її та обрали державний суд.

Третейська угода укладалася у письмові формі, а отже, зміни в неї за приписами цивільного законодавства повинні вноситися таким же чином, але між сторонами відсутні письмово викладені оферта та акцепт щодо зміни умов третейського застереження або щодо виключення його з тексту генеральної угоди.

А конклюдентні дії, на які посилається позивач, можуть свідчити про виконання сторонами умов договору, натомість у даному випадку позивач не довів, що був укладений сам договір про зміну умов третейської угоди, на виконання якого конклюдентною дією було б звернення до державного суду, оскільки саме поняття "конклюдентних дій" в силу положень ст. 241 ЦК України застосовується лише у випадку укладення правочину, хоч і з перевищенням повноважень.

Посилання позивача, що в порушення приписів ч. 2 ст. 5 Закону України "Про третейські суди" відповідач звернувся до третейського суду за наявності рішення іншого суду між тими ж сторонами та з тих же підстав, судом до уваги не приймається та не досліджується обґрунтованість даного твердження, оскільки за нормами Закону дана обставина не впливає на питання недійсності третейської угоди, яке (питання недійсності) є предметом даного спору.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що позивачем не доведено наявність обставин, з якими Закон України "Про третейські суди" пов'язує недійсність третейської угоди на момент її укладення, а отже відсутні підстави для визнання її недійсною, а отже місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Суд не приймає до уваги доводи апелянта про порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, оскільки судом не було задоволено клопотання про відкладення розгляду справи, що призвело до порушення прав позивача на захист, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою від 08.11.2016 порушено провадження у справі № 910/20354/16 та справу призначено до розгляду на 28.11.2016.

В судовому засіданні 28.11.2016 були присутні представники позивача та відповідача, згідно протоколу судового засідання в судовому засідання оголошено перерву за кулопотанням представника відповідача на 04.01.2017.

В судове засідання представик позивача не з"явився, подав до суду телеграму та клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивував тим, що ані представник позивача, ані його директор не мають можливості бути присутніми в м. Києві у день судового засідання та прибути до суду.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК.)

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Наведені позивачем обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судом поважними, адже не є об'єктивно непереборними. Керівник (виконавчий орган) підприємства може, як самостійно здійснювати представництво інтересів товариства директором, якого він являється, так і не позбавлений права обрати будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функції по представництву інтересів підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки вони розглядались місцевим господарським судом під час розгляду справи та спростовують правильності висновків місцевого суду та не можуть бути підставами для скасування рішення суду.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м.Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Славутич" на рішення Господарського суду м. Києва від 04.01.2017р. у справі № 910/20354/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 04.01.2017р. у справі № 910/20354/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/20354/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді А.Г. Майданевич

Б.В. Отрюх