КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р. Справа№ 910/3533/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Скрипки І.М.

Отрюха Б.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Олійник Я.А. - представник

від відповідача-1: Зденик Т.В. - представник

від відповідача-2: Зденик Т.В. - представник

від відповідача-3: Зденик Т.В. - представник

від відповідача-4: не з"явився

від відповідача-5: Редчиць О.В. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс"

на ухвалу

Господарського суду м. Києва

від 09.03.2017р.

у справі № 910/3533/17 ( суддя О.В. Гумега)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс"

до 1)Київської міської ради

2)Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

3)Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

4)Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

5) Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс"

про визнання права володіння та користування майном, визнання незаконними рішень та дій

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду м.Києва від 09.03.2017р. у справі № 910/3533/17 позовну заяву повернуто позивачу без розгляду на підставі пункту 4 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить ухвалу скасувати та передати справу до Господарського суду м.Києва для розгляду по суті спору, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 порушено апеляційне провадження у справі № 910/3533/17, справу призначено до розгляду, повідомлено сторін про час та місце розгляду справи.

В судове засідання представник відповідача-4 не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, поштова кореспонденція направлена на його адресу повернулась з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року за №18 в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Вислухавши думку представника позивача, відповідача-1, 2, 3, 5, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача - 4, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача-1, 2, 3, 5, колегія встановила наступне.

Приватне акціонерного товариства "Київспецтранс" звернулось до Київської міської ради, Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс" про:

- визнання права володіння та користування майном територіальної громади міста Києва до 01.04.2021р., яке належить ПАТ "Київспецтранс" за угодою на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012р. № 14, Додатком № 1 до Угоди на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012р. № 14, Додатком № 2 до Угоди на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012р. № 14;

- визнання незаконним та скасування Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Про закріплення майна територіальної громади міста Києва» від 29.12.2016 № 1369;

- визнання незаконними всі рішення та дії Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Департаменту житлово-комунальної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київкомунсервіс", їхніх посадових і службових осіб, щодо невизнання права володіння та користування майном територіальної громади міста Києва до 01.04.2021, яке належить Приватному акціонерному товариству "Київспецтранс" за угодою на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012р. № 14, Додатком № 1 до Угоди на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012р. № 14, Додатком № 2 до Угоди на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012р. № 14.

Ухвалою Господарського суду м.Києва від 09.03.2017р. у справі № 910/3533/17 позовну заяву повернуто Приватному акціонерному товариству "Київспецтранс" без розгляду на підставі пункту 4 ч.1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України з посиланням на те, що на підтвердження сплати судового збору за подання позовної заяви № 224/03 від 28.02.2017 позивач подав платіжне доручення № 1728 від 23.02.2017 на суму 4800,00 грн. як за три вимоги немайнового характеру. Проте, платіжне доручення № 1728 від 23.02.2017 не прийняте судом у якості належного доказу на підтвердження сплати позивачем судового збору за подання позовної заяви з вказаними вимогами, оскільки місцевий суд дійшов висновку про те, що фактично Вимога 1 (про визнання права володіння та користування майном) оплачена позивачем судовим збором виходячи зі ставки останнього за подання позовної заяви немайнового характеру, тоді як судовий збір з позовної заяви про визнання права володіння та користування майном повинен визначатись з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

Крім того, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивач при зверненні з даним позовом до суду повинен був сплатити судовий збір за вимоги немайнового характеру (Вимога -2 та Вимога- 3) 3200,00 грн. (2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та за вимогу майнового характеру (Вимога 1) - 1,5 відсотка ціни позову, але не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тоді як фактично відповідно до платіжного доручення № 1728 від 23.02.2017 позивач сплатив судовий збір лише у розмірі 4800,00 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та перевіривши підстави повернення позовної заяви, колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви без розгляду та вважає його помилковим з огляду на наступне.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що із змісту позовної заяви № 224/03 від 28.02.2017 вбачається, що позивач не вказав вартість спірного майна територіальної громади міста Києва, право володіння та користування яким просить суд визнати належним позивачу, з урахуванням якої (вартості) і повинен був визначати розмір судового збору за відповідну вимогу майнового характеру.

Однак, визнання права володіння та користування майном не є ідентичним визнанню права власності, оскільки у разі задоволення зазначеної позовної вимоги умовах, викладених у позовній заяві, у позивача не створиться економічне благо у розмірі вартості майна, а створиться обов 'язок сплачувати плату на володіння та користування відповідним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п.п.2) п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установити у 2017 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява містить три вимоги немайнового характеру, в т. ч. вимогу немайнового характеру - визнати право володіння та користування майном територіальної громади міста Києва до 01.04.2021 року, яке належить ПРИВАТНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «КИЇВСПЕЦТРАНС» за угодою на володіння та користування майном територіальної громади міста Києва від 31.05.2012 року № 14, Додатком № 1 до Угоди на володіння та користування майном територіальної громади м. Києва від 31.05.2012р. № 14, Додатком № 2 до Угоди на володіння та користування майном територіальної громади м. Києва від 31.05.2012р. № 14.

До позовної заяви додано платіжне доручення № 1728 від 23.02.2017 року про сплату судового збору у розмірі 4800,00 грн. як за три вимоги немайнового характеру.

На підставі вищевикладеного, колегія приходить до висновку про те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви Приватному акціонерному товариству "Київспецтранс" без розгляду з посиланням на те, що позивачем не подано доказів сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Відповідно до ст.43 ГПК України обов'язком господарського суду є оцінка доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що саме обов'язком суду є встановлення обставин справи, проведення оцінки наданих сторонами доказів, колегія приходить до висновку про допущення місцевим судом помилки щодо повернення позовної заяви Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а матеріали справи відповідно до ч.7 ст. 106 ГПК України передачі до місцевого господарського суду для розгляду по суті спору.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київспецтранс" на ухвалу Господарського суду м. Києва від 09.03.2017р. у справі № 910/3533/17 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду м. Києва від 09.03.2017р. у справі № 910/3533/17 скасувати.

Матеріали справи № 910/3533/17 повернути до Господарського суду м. Києва для розгляду по суті спору.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді І.М. Скрипка

Б.В. Отрюх