Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "21" квітня 2017 р. Справа № 906/219/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Шніт А.В.

секретар судового засідання Антонюк Н.Ю.

за участю представників сторін:

від позивача: Грінчук Н.А. - дов.№05/81 від 05.01.2017;

від відповідача: Евін А.К. - дов.№562 від 29.11.2016;

від третіх осіб: не з'явились;

прокурор - Шевчук М.М. посвідчення №038611 від 11.01.2016.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області

до Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт"

за участю Прокуратури Житомирської області та третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

2) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

3) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

4) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

5) Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7

6) Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації"

про стягнення 76603,44грн

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом (з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог від 14.04.2016 №05/1450) до Публічного акціонерного товариства "Головинський граніт" про стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету по договорах суборенди в розмірі 76603,44грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договорів суборенди, укладених між ним та третіми особами, щодо своєчасності та повноти перерахування різниці між орендною та суборендною платою до державного бюджету України. В якості правових підстав позивач зазначає ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п.18 постанови Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 "Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу".

Рішенням господарського суду Житомирської області від 26.05.2016 у справі №906/219/16 (а.с. 163-165, т.1), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 (а.с. 217-22, т.1) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2016 (а.с. 244-249, т.1) касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області задоволено частково; рішення господарського суду Житомирської області від 26.05.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 у справі № 906/219/16 скасовано, а справу №906/219/16 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.11.2016 справу №906/219/16 передано на розгляд судді Шніт А.В.

Ухвалою суду від 17.11.2016 суддею Шніт А.В. дану справу прийнято до свого провадження та призначено судове засідання для її розгляду, а також, в порядку ст.27 ГПК України, залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичну особу-підприємця ОСОБА_8, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_6, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації" (а.с. 2-3, т.2).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги щодо стягнення з відповідача різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету по договорах суборенди в розмірі 20286,99грн (згідно договору суборенди з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4) підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, а також у наявних в матеріалах справи письмових поясненнях. Крім того, підтримав та просив задовольнити заяву №05/251 від 20.01.2017 про припинення провадження у справі в частині стягнення 56316,45грн за відсутністю предмету спору.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 28.22.2016, письмових поясненнях від 15.02.2017, від 14.03.2017.

Прокурор у засіданні суду пояснив, що вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представники третіх осіб ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені вчасно та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 18-19, т.3).

Представники третіх осіб ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_4, ФОП ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися. 05.04.2017 до суду повернулися копії ухвали суду від 06.04.2017, які направлялися останнім на відповідні адреси з відміткою поштового зв`язку "за закінченням терміну зберігання", від ФОП ОСОБА_4, з відміткою поштового зв'язку "померла" (а.с. 21-35, т.3).

19.04.2017 від представника ТОВ "Інтертелеком" до господарського суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи (а.с. 36-37, т.3).

В судовому засіданні, відповідно до ст.11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", здійснено електронний запит за №7 щодо відповідача, згідно критеріїв пошуку , та роздруковано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з якого вбачається з 29.12.2016 місцезнаходження відповідача 01103, м. Київ, вул. Івана Фіаленка, буд. 1.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

21.12.2001 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (позивач, орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Головинський граніт", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Головинський граніт" (відповідач, орендар) укладено договір №22 оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" (далі - Договір №22) (а.с. 21-23, т.1).

Відповідно до п.1.1 Договору №22, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування цілісний майновий комплекс державного підприємства "Головинський кар'єр".

Згідно п.3.3 Договору №2 орендна плата перераховується до державного бюджету щомісяця, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним.

За змістом п.5.2 Договору №22 орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету.

Пунктом 10.1 Договору №22 сторони передбачили, що він укладений на строк до 21.12.2006 включно.

Договором від 20.02.2006 про внесення змін та доповнень до договору оренди №22 цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001 було, зокрема, п.10.1 Договору №22 викладено у наступній редакції: "Цей договір укладено строком на 9 (дев'ять) років, що діє з 21 грудня 2001 року до 21 грудня 2010 року включно" (а.с. 24, т.1).

Додатковим договором №6 від 20.12.2010 про продовження дії договору оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001 №22 з врахуванням змін та доповнень від 15.12.2003, від 30.03.2004, від 20.02.2006, від 18.03.2008 та від 06.11.2009 було, зокрема, продовжено чинність договору до 21.12.2015 (а.с. 25, т.1).

Варто зауважити, що п.6.2 Договору №22 передбачено, що орендар має право за згодою орендодавця продавати, обмінювати, позичати, іншим чином розпоряджатися матеріальними цінностями, які входять до складу орендованого майна підприємства, здавати їх у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншій особі за умови, що це не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Користуючись своїм правом та дозволом орендодавця, відповідач уклав ряд договорів суборенди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності (договорів суборенди), тобто відповідних приміщень в орендованому ним цілісному майновому комплексі, а саме:

- 10.06.2013 з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (суборендар, третя особа) (а.с. 26-29, т.1);

- 10.06.2013 з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 (суборендар, третя особа) (а.с. 30-33, т.1);

- 30.05.2014 з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (суборендар, третя особа) (а.с. 34-37, т.1);

- 30.05.2014 з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 (суборендар, третя особа) (а.с. 38-41, т.1);

- 01.08.2014 з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (суборендар, третя особа) (а.с.46-49, т.1);

- 01.04.2014 з ТОВ "Інтернаціональні телекомунікації" (ТОВ "Інтертелеком") (суборендар, третя особа) (а.с. 42-45, т.1).

Відповідно до п.1.1 вказаних вище договорів суборенди майно, що суборендується, належить до державної власності та знаходиться в орендному користуванні орендаря відповідно до договору оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" №22, укладеного 21.12.2001 між орендарем і Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Житомирській області (Балансоутримувач).

Суборендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна (п.2.1 договорів суборенди).

Так, в матеріалах справи знаходяться акти приймання-передавання майна до договорів суборенди, згідно яких орендар передав, а суборендар прийняв у строкове платне користування відповідне державне окреме індивідуально визначене майно (а.с. 29, 33, 37, 41, 45, на звороті, 49, т.1).

Відповідно до п.3.6 договорів суборенди орендна плата перераховується балансоутримувачу щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

Суборендар зобов'язується своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату балансоутримувачу (п.5.4 договорів суборенди).

Згідно п.6.2 договорів суборенди суборендну плату в розмірі, що не перевищує орендної плати за об'єкт суборенди, отримує орендар, а решта суборендної плати спрямовується до державного бюджету.

Як зазначалося судом вище, в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов договорів суборенди, укладених між ним та третіми особами, щодо своєчасності та повноти перерахування різниці між орендною та суборендною платою до державного бюджету України. В якості правових підстав позивача зазначає ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п.18 постанови Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995 "Про Методику розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу". Враховуючи викладене, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Житомирській області звернулося до господарського суду Житомирської області з позовом (з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог від 14.04.2016 №05/1450) до Публічного акціонерного товариства "Головинський граніт" про стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету по договорах суборенди в розмірі 76603,44грн.

При цьому, варто зауважити, що відповідно до ч.1 ст.111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Так, у постанові Вищого господарського суду України від 02.11.2016, зокрема, зазначено, що суди попередніх інстанцій не врахували, що договір оренди на дату його укладення відповідав вимогам законодавства щодо форми договору, не з'ясували обставини пролонгації договору оренди з урахуванням положень п.10.6 договору та не з'ясували обставини виконання сторонами договору оренди, наявності заборгованості відповідача по орендній платі та повернення відповідачем орендованого майна, а також не з'ясували, чи впливає рішення у цій справі на права або обов'язки осіб, які уклали вказані договори і не визначилися із необхідністю їх залучення до участі у справі.

Так, ухвалою суду від 17.11.2016 на виконання постанови Вищого господарського суду України від 02.11.2016 в порядку ст.27 ГПК України, залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фізичну особу-підприємця ОСОБА_8, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_4, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_5, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_6, Фізичну особу-підприємця ОСОБА_7, Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтернаціональні телекомунікації" (а.с. 2-3, т.2).

Оцінивши в сукупності докази, які знаходяться в матеріалах справи, заслухавши пояснення представників сторін та прокурора, господарський суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, враховуючи наступне.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ст.509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

Господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку (ч.1 ст.173 ГК України). Сторони можуть за взаємною згодою конкретизувати або розширити зміст господарського зобов'язання в процесі його виконання, якщо законом не встановлено інше (ч.3 ст.173 ГК України).

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч.1 ст.175 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Судом встановлено, що правовідносини між сторонами у справі виникли на підставі договору оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" №22 від 21.12.2001 (з відповідними змінами і доповненнями) та договорів суборенди від 10.06.2013, 10.06.2013, 30.05.2014, 30.05.2014, 01.08.2014, 01.04.2014, які за своєю правовою природою є договорами найму (оренди) і піднайму (суборенди) - відповідно.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) (ст.759 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.288 ГК України орендар має право передати окремі об'єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди.

Враховуючи той факт, що нерухоме майно, яке є предметом вказаних вище договорів, належить до державної власності, на правовідносини з його володіння, користування і розпорядження поширюється, у тому числі, дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (тут і надалі - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Варто зауважити, що згідно ст.180 ГК України (яка кореспондується зі змістом ст.638 ЦК України) господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся) (ч.8 ст.181 ГК України).

Статтею 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено умови, які є істотними для даних договорів, а відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Незалежно від форми власності об'єкта оренди господарські суди мають виходити з того, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна").

Наявні в матеріалах справи акт звірки розрахунків до договору оренди цілісного майнового комплексу ДП "Головинський кар'єр" від 22.12.2001 №22 станом на 31.12.2015 (а.с.119, т.2), розрахунки заборгованості перед Державним бюджетом України щодо сплати орендарем частини суборендної плати за відповідними договорами суборенди станом на 31.12.2015, які підписані позивачем та відповідачем, свідчать про те, договір оренди від 22.12.2001 №22 (зі змінами і доповненнями) виконувався сторонами, що ними не заперечується.

Як судом зазначалося вище, договір №22 оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" було укладено 21.12.2001 на строк до 21.12.2006 включно.

При цьому, законодавством, що діяло на момент укладення Договору №22 не було передбачено обов'язку нотаріального посвідчення такого договору.

Пунктом 10.6 Договору №22 передбачено, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір підлягає продовженню на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Як вказано у п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", якщо із закінченням строку договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) його дію було продовжено і наведене призвело до збільшення загального строку користування орендованим майном, який складає понад три роки, це не може бути підставою для визнання такого договору нікчемним у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації, якщо на момент укладення такого договору він відповідно до частини другої статті 215 ЦК України відповідав вимогам частини другої статті 793 та статті 794 ЦК України.

Крім того, необхідно зауважити, що відповідно до ст.654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як судом встановлено вище, договором від 20.02.2006 про внесення змін та доповнень до договору оренди №22 цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001 було, зокрема, п.10.1 Договору №22 викладено у наступній редакції: "Цей договір укладено строком на 9 (дев'ять) років, що діє з 21 грудня 2001 року до 21 грудня 2010 року включно" (а.с. 24, т.1). Додатковим договором №6 від 20.12.2010 про продовження дії договору оренди цілісного майнового комплексу державного підприємства "Головинський кар'єр" від 21.12.2001 №22 з врахуванням змін та доповнень від 15.12.2003, від 30.03.2004, від 20.02.2006, від 18.03.2008 та від 06.11.2009 було, зокрема, продовжено чинність договору до 21.12.2015 (а.с. 25, т.1). При цьому, дані додаткові договори були укладені в такій самій формі, що й Договір №22.

Таким чином, Договір №22 продовжувався на той самий строк на підставі додаткових договорів до нього від 21.12.2006, від 21.12.2010, котрі були укладені відповідно до чинного законодавства, а збільшення загального строку користування орендованим майном не є підставою для визнання такого договору нікчемним у зв'язку з відсутністю його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Отже, враховуючи викладене вище, суд вважає, що договори суборенди, сторонами яких є відповідач та треті особи, укладені на підставі чинного на час їх підписання Договору №22, строк якого був продовжений відповідно до додаткових договорів до нього.

Щодо здійснення орендодавцем контролю за перерахуванням орендарем до Державного бюджету України різниці суборендної плати за користування відповідним нерухомим майно, суд вважає зазначити наступне.

Згідно ч.1 ст.288 ГК України орендар має право передати окремі об'єкти оренди в суборенду, якщо інше не передбачено законом або договором оренди, про що суд зазначав вище.

Передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом. Строк договору піднайму не може перевищувати строку договору найму. До договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ст.774 ЦК України).

Таким чином, наймач отримує відносно піднаймача всі права та обов'язки наймодавця. У свою чергу, піднаймач має права та обов'язки наймача. При цьому, піднаймач не вступає в будь-які відносини із наймодавцем. Перед останнім відповідальним за стан орендованого майна та внесення плати за його користування залишається наймач. Він повинен виконувати свої обов'язки незалежно від того, яким чином виконує свої обов'язки піднаймач. Тобто, якщо, наприклад, піднаймач несвоєчасно здійснює платежі за користування річчю, це не звільняє наймача від здійснення платежів на користь наймодавця.

Як зазначалося вище, особливості оренди державного майна (яким є орендоване майно) встановлені Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше окреме індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

Плата за суборенду цього майна, яку отримує орендар, не повинна перевищувати орендної плати орендаря за майно, що передається в суборенду.

Різниця між нарахованою платою за суборенду і тією її частиною, яку отримує орендар, спрямовується до державного або місцевого бюджету.

Контроль за визначенням розміру плати за суборенду та спрямуванням її (в частині, що перевищує суму орендної плати за майно, яке передається в суборенду) до відповідного бюджету покладається на о р е н д о д а в ц і в, зазначених у статті 5 цього Закону.

Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва є орендодавцем щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, а також майна, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), що є державною власністю, крім майна, що належить до майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук, а також майна, що належить вищим навчальним закладам та/або науковим установам, що надається в оренду науковим паркам та їхнім партнерам (ст.5 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Порядок використання плати за суборенду майна визначається: Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об'єктів, що перебувають у комунальній власності (абз.4 ч.3 ст.22 Закону України "Про оренду державного та комунального майна").

Так, згідно п.18 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №786 від 04.10.1995, розмір плати за суборенду нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного майна розраховується в порядку, встановленому цією Методикою для розрахунку розміру плати за оренду зазначеного майна.

Орендна плата за нерухоме майно, що передається в суборенду, визначається з урахуванням частки вартості такого майна у загальній вартості орендованого майна у цінах, застосованих при визначенні розміру орендної плати, і погоджується з орендодавцем.

У разі суборенди приміщення у будівлі, що входить до складу цілісного майнового комплексу, орендна плата за таке приміщення визначається з урахуванням частки вартості такого приміщення у загальній вартості відповідної будівлі та частки вартості зазначеної будівлі у загальній вартості орендованих основних засобів цілісного майнового комплексу.

Плата за суборенду майна у частині, що не перевищує орендної плати за майно, що передається в суборенду, сплачується орендарю, який передає в суборенду орендоване ним майно.

Різниця між нарахованою платою за перший місяць суборенди та тією її частиною, що отримує орендар, погоджується з орендодавцем і п е р е р а х о в у є т ь с я о р е н д а р е м д о д е р ж а в н о г о б ю д ж е т у.

Різниця між нарахованою платою за кожний наступний місяць суборенди і тією її частиною, що отримує орендар, визначається шляхом коригування різниці за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

Контроль за перерахуванням зазначеної різниці до державного бюджету здійснюється о р е н д о д а в ц е м.

При цьому, як судом зазначалося вище, за змістом п.5.2 Договору №22 орендар зобов'язується своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату до державного бюджету. Водночас, до договору піднайму застосовуються положення про договір найму (ч.3 ст.774 ЦК України).

З огляду на зазначені вище правові норми та обставини справи, суд вважає, що обов'язок перерахування до державного бюджету різниці суборендної плати покладений на орендаря (відповідача), а контроль справляння вказаної плати покладено саме на орендодавця (позивача).

Аналогічні правові висновки викладено і в постанові Вищого господарського суду України від 02.11.2016 у даній справі.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте, відповідач свої зобов'язання згідно Договору №22 та відповідних договорів суборенди стосовно своєчасного перерахування різниці між орендною та суборендною платою до державного бюджету України не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем, яка, з урахуванням клопотання про зменшення позовних вимог від 14.04.2016 №05/1450, становила 76603,44грн.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді до Державного бюджету України було перераховано частину боргу по різниці між орендною та суборендною платою (згідно договорів суборенди, укладених між відповідачем та ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_6, ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_8.) на загальну суму 56316,45грн, що підтверджується копією реєстру розрахунків (а.с. 72-73, т.2).

Відповідно до п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Пунктами 4.2, 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи; господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Тому, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди в розмірі 56316,45грн, за відсутністю предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Таким чином, станом на день розгляду справи у відповідача існувала заборгованість по різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договору суборенди 01.08.2014, укладеного між останнім та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (а.с. 46-49, т.1) і яка, як вбачається із заяви позивача №05/251 від 20.01.2017, становить 20286,99грн (а.с. 92, т.2).

Відповідно до розрахунку заборгованості перед Державним бюджетом України щодо сплати орендарем частини суборендної плати згідно договору суборенди від 01.08.2014 станом на 01.03.2017 борг відповідача складає 16971,68грн (а.с. 164, т.2). При цьому, заява про зменшення розміру позовних вимог позивачем до суду не подавалася, і такі докази в матеріалах справи відсутні. Тому, слід виходити з позовних вимог про стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету по договорах суборенди в розмірі 20286,99грн.

Разом з тим, варто зауважити, що в матеріалах справи знаходиться Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 23.03.2017 (а.с. 202-203, т.2), з якого вбачається, що 27.02.2015 припинено підприємницьку діяльність Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.

Водночас, відповідно до п.11.6 договору суборенди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.08.2014, укладеного між відповідачем та ФОП ОСОБА_4 (а.с. 46-48, т.1), чинність цього договору припиняється внаслідок, зокрема, ліквідації суборендаря.

Таким чином, нарахування боргу перед Державним бюджетом України щодо сплати орендарем частини суборендної плати згідно договору суборенди від 01.08.2014 припиняється з 28.02.2015.

Отже, враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне здійснити перерахунок розміру різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договору суборенди 01.08.2014, згідно якого сума, що підлягає стягненню, становить 6225,27грн. У частині стягнення 14061,72грн різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, суд відмовляє в позові.

Судом критично оцінюється посилання відповідача, в якості заперечень проти позову, на розбіжності у найменуванні об'єкту нерухомості, що є предметом договору суборенди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.08.2014, що мають місце в п.1.1 самого договору та письмовому погодженні позивача №09/2177 від 01.07.2014 щодо передачі в суборенду державного майна, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.774 ЦК України передання наймачем речі у користування іншій особі (піднайм) можливе лише за згодою наймодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 6.2 Договору №22 передбачено, що за згодою орендодавця продавати, обмінювати, позичати, іншим чином розпоряджатися матеріальними цінностями, які входять до складу орендованого майна підприємства, здавати їх у суборенду і передавати свої права та обов'язки за цим договором щодо цих цінностей іншій особі за умови, що це не спричинить зміни вартості підприємства і не порушує інших положень цього договору.

Так, у матеріалах справи знаходиться лист від 01.07.2014 №09/2177 (а.с. 124, т.2), яким позивач як орендар надав дозвіл та погодив розрахунок плати за суборенду нежитлових приміщень площею 87,22кв.м у будівлі клубу за адресою: АДРЕСА_7

01.08.2014, тобто після отримання дозволу позивача та погодженого орендодавцем розрахунку плати за суборенду, між ПАТ "Головинський граніт" та ФОП ОСОБА_4 було укладено договір суборенди нерухомого майна - нежитлових приміщень площею 87,22кв.м за адресою: АДРЕСА_7

Згідно пояснень позивача, після укладення договору суборенди, відповідачем було надано позивачу копію вищевказаного договору.

У тексті договору, копія якого була отримана орендодавцем, площа (87,22 кв.м), адреса (АДРЕСА_7 вартість об'єкта суборенди (64717,00грн) та розмір суборендної плати (1007,64грн за базовий місяць - травень 2014) відповідають погодженому позивачем розрахунку та іншим документам, які надавались на погодження останньому. При цьому, назва будівлі "клуб" зазначена сторонами договору (ПАТ "Головинський граніт" та ФОП ОСОБА_4) як "контора".

Водночас, приміщення "контори в технічному паспорті зазначено під літерою "Г", а в договорі суборенди з ФОП ОСОБА_4 об'єкт суборенди зазначено з літерою "В", що за технічним паспортом відповідає будівлі клубу (а.с. 169-172, т.2).

Крім того, згідно даних позивача на момент укладення договору суборенди з ФОП ОСОБА_4 приміщення контори (літ. "Г") не могли бути передані їй в суборенду, оскільки з червня 2013 року вже знаходились в суборенді в інших осіб.

Таким чином, суд вважає, що слово "контора" у п.1.1 договору суборенди від 01.08.2014 є технічною помилкою, допущеною під час укладання договору суборенди, що не змінює змісту договірних відносин.

Як визначає ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.34 ГПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом статті 33 ГПК України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Відповідач позов за підставою та предметом не оспорив, доказів сплати боргу по різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, в повному обсязі суду не надав.

При цьому, позивач довів суду обґрунтованість заявлених позовних вимог належними та допустимими доказами.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення 6225,27грн різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, обґрунтовані, заявлені відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджуються належними доказами, наявними в матеріалах справи, та підлягають задоволенню. У частині вимог щодо стягнення 14061,72грн різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди, суд відмовляє в позові. Крім того, суд припиняє провадження у справі в частині стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди в розмірі 56316,45грн за відсутністю предмету спору на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України.

Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Судові витрати відповідно до ст.49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 4.4. Постанови Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" передбачено, що у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Позивач за звернення з касаційною скаргою сплатив судовий збір в розмірі 1653,60грн платіжне доручення №178 від 12.08.2016) (а.с. 238, т.1).

Постановою Вищого господарського суду України від 02.11.2015 касаційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області задоволено частково; рішення Господарського суду Житомирської області від 26.05.2016 та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 у даній справі скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вищевикладеного, сплачений позивачем судовий збір за подання касаційної скарги також покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 49, п.1-1 ч.1 ст.80, ст.ст.82-85 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди в розмірі 56316,45грн.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" (01103, м. Київ, вул. Івана Фіаненка, буд. 1; ідентифікаційний код 31603505) до Державного бюджету України (р/р 0604, МФО 811039, код ЗКПО 37684003 в Управлінні Державної казначейської служби у Черняхівському районі):

- 6225,27грн - різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Головинський Граніт" (01103, м. Київ, вул. Івана Фіаненка, буд. 1 ідентифікаційний код 31603505) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Житомирській області (10008, м. Житомир, вул. Святослава Ріхтера, 20; ідентифікаційний код 13578893):

- 1125,07грн - судового збору за подання позовної заяви;

- 1350,06грн - судового збору за подання касаційної скарги.

5. Відмовити в позові в частині стягнення 14061,72грн різниці, яка підлягає спрямуванню до державного бюджету згідно договорів суборенди.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27.04.17

Суддя Шніт А.В.

Віддрукувати:

1 - у справу

2 - ФОП ОСОБА_8 (12325, АДРЕСА_1) (рек. з повід.)

3 - ФОП ОСОБА_4 (АДРЕСА_3) (рек. з повід.)

4 - ФОП ОСОБА_5 (АДРЕСА_4) (рек. з повід.)

5 - ФОП ОСОБА_6 АДРЕСА_5) (рек. з повід.)

6 - ФОП ОСОБА_7 (АДРЕСА_6) (рек. з повід.)

7 - ТОВ "Інтернаціональні телекомунікації" (65007, м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 66) (рек. з повід.)

8 - позивачу

9 - прокуратурі Житомирської області