ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" квітня 2017 р. Справа №917/95/17

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Пляс Л.Ф.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №29/09 від 29.09.2016р.,

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 09.03.2017р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" (вх.№1082П/1-41 від 04.04.2017р.), на рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.2017р. у справі №917/95/17,

за позовом Дочірнього підприємства "Атлантіс-Пак Україна", с. Софіївська Борщагівка, Києво-Святошинський р-н, Київська обл.,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат", м. Гадяч,

про стягнення 301062,56 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 07.03.2017р. (суддя Бунякіна Г.І.), з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.03.2017р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариство з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" на користь Дочірнього підприємства "Атлантіс-Пак Україна" - 242990,53 грн. заборгованості відповідача за отримані товарно-матеріальні цінності (оболонки штучні для ковбасних виробів) за умовами Договору поставки №138 від 03.09.2014р. за видатковою накладною №1169 від 21.06.2016р., 34483,41 грн. пені за порушення договірних зобовязань щодо оплати за придбані ТМЦ, 3506,14 грн. 3% річних, 17155,13 грн. інфляційних нарахувань та 4472,03 грн. судового збору. Відмовлено у позові в частині стягнення 2385,55 грн. 3% річних, 7,94 грн. інфляційних нарахувань та 533,86 грн. пені.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права, просить рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.2017р. скасувати і прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В обґрунтування своєї позиції по справі відповідач зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача, що постачальником до цього часу не надано покупцеві оформлених належним чином видаткової накладної та товаросупровідних документів, у зв'язку з чим ТОВ "Овруцький молочноконсервний комбінат", скориставшись своїм правом, на законних підставах призупинив оплату товару за договором, що виключає порушення законних прав позивача та тягне за собою відсутність підстав для задоволення позову, оскільки є наслідком порушення умов договору самим позивачем (постачальником). Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до умов договору, зобов'язання з оплати товару виникає після переходу прав власності до покупця, а датою переходу права власності на товар покупця вважається дата відвантаження товару покупцю зі складу постачальника або передача товару перевізнику.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.04.2017р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та її розгляд призначено на 26.04.2017р.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.04.2017р. підтримав вимоги своєї апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити. Представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши пояснення уповноважених представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

03.09.2014р. між Дочірнім підприємством "Атлантіс-Пак Україна" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" (покупець) було укладено договір поставки №138, відповідно до якого постачальник зобовязався передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити зазначений у п. п. 1.1.1-1.1.12 товар (п. 1.1).

Оплата здійснюється покупцем на підставі цього договору та виставлених постачальником рахунків у строк 30 календарних днів з моменту переходу права власності на товар, якщо інше не обумовлено сторонами у додатку на поставку партії товару та/або цьому договорі (п. 6.2).

Відповідно до п.14.1. даний договір набирає сили з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2015р., але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним договором.

ДП "Атлантіс-Пак Україна" звернулось з даним позовом до господарського суду, в якому наголосило, що позивачем було проведено постачання товару відповідачу на загальну суму 242990,53 грн., однак відповідач свої зобов'язання до договором не виконав, оплату за поставлений товар не здійснив.

У зв'язку з чим, позивач просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" 301062,56 грн., з яких 242990,53 грн. заборгованість відповідача за отримані товарно-матеріальні цінності (оболонки штучні для ковбасних виробів) за умовами договору поставки №138 від 03.09.2014р. за видатковою накладною №1169 від 21.06.2016р., 35017,27 грн. пеня за порушення договірних зобовязань щодо оплати за придбані ТМЦ, 5891,69 грн. 3 % річних та 17163,07 грн. інфляційні нарахування.

Відповідач у відзиві сам факт отримання товару не заперечує, однак посилається на невірне оформлення документів та отримання товару, а саме в наданих видаткових накладних відсутні дані про особи, які отримували товар, відсутні довіреності за якими позивачем було передано товар відповідачу.

Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар є підтвердженою, а розрахунки позивача щодо стягнення пені, 3% річних та інфляційних нарахувань підлягають стягненню частково.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (пункт 1 та пункт 5 статті 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором щодо здійснення поставки товару.

Так, факт виконання позивачем договірних зобов'язань щодо поставки ТОВ "Овруцький молочноконсервний комбінат" товару на суму 242990,53 грн. підтверджується матеріалами справи, а саме двосторонньою підписаною та посвідченою печатками видатковою накладною №1169 від 21.06.2016р.

Доказів втрати печатки чи неправомірності її використання відповідач суду не надав. Отже, відповідач визнав поставку даного товару на вказану у накладній суму.

Крім того, в судовому засіданні представник відповідача проти факту отримання товару не заперечував.

Водночас посилання скаржника на відсутність підстав для оплати спірної продукції, визнаються неспроможними, оскільки, як було встановлено, відповідач (якщо він вважав, що належні документи, котрі стосуються виконання договору не складено) не відмовився від прийняття товару, а прийняв його; не повернув позивачу спірний товар; та не відмовився від договору.

Докази того, що відповідачем були надані відповідні зауваження щодо кількості та якості товару, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не були надані ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів зазначає, що згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.04.2015р. у справі №3-77гс15 (справа №903/679/14) відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

Отже, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України не оплатив отриманий товар у встановлені строки. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 242990,53 грн. ОСОБА_1 обставина відповідачем не спростована.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 242990,53 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо їх задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 5891,69 грн. та інфляційних нарахувань в сумі 17163,07 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, останній день оплати за накладною №1169 припадає на 21.07.2016р., а отже прострочення починається з 22.07.2016р.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру 3% річних з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", встановила, що суд першої інстанції правомірно вирішив стягнути з відповідача 3506,14 грн., а в іншій частині відмовити в позові. Із вказаним розрахунком відповідач погоджувався в суді першої інстанції, у відзиві на позовну заяву.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, заявлених у позовних вимогах, суд враховує, що відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997р. №62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" та пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

За результатами перерахунку розміру інфляційних втрат, заявлених до стягнення, з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", колегія суддів встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення 17155,13 грн. інфляційних втрат, а в іншій частині відмовив, з огляду на те, що позивачем не вірно обраховано період нарахування. Із вказаним розрахунком відповідач погоджувався в суді першої інстанції, у відзиві на позовну заяву.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 35017,27 грн. пені за прострочення оплати товару, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною першою статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарську-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченим кодексом, іншими законами та договором.

За змістом статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі статями 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.ч.1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Пунктом 9.2. Договору поставки №138 від 03.09.2014р. сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати товару покупець на вимогу постачальника зобовязаний сплатити на його користь суму боргу, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу, що діяла в період заборгованості, за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Отже, за результатами перерахунку розміру пені з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", встановила, що суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку, що загальна сума пені, що підлягає стягненню складає 34483,41 грн., у зв'язку з чим в іншій частині вимог правомірно відмовлено судом в задоволенні. Із вказаним розрахунком відповідач погоджувався в суді першої інстанції, у відзиві на позовну заяву.

Колегія суддів зазначає, що заперечень позивача щодо визначення судом відповідних періодів нарахування не надходило.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. N6 "Про судове рішення" визначено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору (п. 2 вказаної Постанови).

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.2017р. у справі №917/95/17 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст.49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст.49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Овруцький молочноконсервний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 07.03.2017р. у справі №917/95/17 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 26 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий