ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2017р. Справа № 914/300/17

За позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, с.Держичі, Дрогобицький район, Львівська область

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с.Нагуєвичі, Дрогобицький район, Львівська область

про стягнення заборгованості в розмірі 18199,45 грн.

Суддя Н.Мороз

При секретарі М.Бурак

Представники:

Від позивача: н/з

Від відповідача: н/з

Суть спору:

Позовну заяву подано Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1, с. Держичі, Дрогобицький район, Львівська область до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Нагуєвичі, Дрогобицький район, Львівська область про стягнення заборгованості в розмірі 18199,45 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 17.02.2017р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в засіданні на 07.03.2017р. Для всебічного, повного та об'єктивного вирішення спору, з'ясування всіх обставин справи, 07.03.2017р. розгляд справи відкладався з підстав, викладених у відповідній ухвалі.

Ухвалою суду від 04.04.2017р. строк вирішення спору продовжено до 03.05.2017р. та відкладено розгляд справи на 18.04.2017р.

В судове засідання 18.04.2017р. позивач не з'явився, явки повноважного представника не забезпечив. Проте, 14.04.2017р. на електронну адресу Господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку в судове засідання. Проте, суд зазначає, що клопотання електронним цифровим підписом не підписано, його оригінал суду не подано.

Суд звертає увагу позивача, що згідно п.1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України №28 від 20.02.2013р., документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних. У разі надсилання електронних документів без електронного цифрового підпису та факсограм необхідно надсилати також оригінал документа в паперовій формі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в позовній заяві позивач посилається на те, що 20.02.2015р. позивач помилково перерахував грошові кошти в сумі 10000,00 грн. на рахунок відповідача згідно платіжного доручення №10 від 20.02.2015р. Посилається на те, що жодних господарських операцій між сторонами не існувало, а оплата була проведена згідно угоди №19/02 від 20.02.2015р., яка укладена між позивачем та ТзОВ «Вікторія - Трейд ЛТД» про поставку пиломатеріалу. У зв'язку з помилковим перерахуванням коштів, посилаючись на безпідставне утримання відповідачем перерахованих коштів та норми ст.1212 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача 10000,00 грн. помилково перерахованих коштів, 4338,50 грн. - процентів за користування чужими коштами нарахованих на підставі ст. 536 та ст. 1214 ЦК України, 590, 95 грн. - 3 % річних та 3270,00 грн. - інфляційних втрат нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України згідно заяви про зменшення позовних вимог від 04.04.2017р.

Відповідач явки повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, причин неявки суду не повідомив. Вимоги ухвали суду від 17.02.2017р., 07.03.2017р. та 04.04.2017р. відповідач не виконав, відзиву на позов не подав.

Відтак, суд вважає за доцільне розглянути справу без участі відповідача або його представника та за відсутності його відзиву на позов, в порядку ст.75 ГПК України, за наявними у справі доказами.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення позивача, створивши у відповідності до ч.3 ст. 4-3 ГПК України сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, суд встановив.

20.02.2015р. Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (позивач - у справі) перераховано Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 (відповідач - у справі) кошти в сумі 10000,00 грн. згідно платіжного доручення №10 від 20.02.2015р., призначення платежу - оплата за пиломатеріал обрізний згідно Угоди №19/02 від 20.02.2015р., що підтверджується копією виписки з рахунку позивача від 20.02.2015р. (в матеріалах справи).

Як встановлено судом, 20.02.2015р. між ТзОВ «Вікторія-Трейд ЛТД» та ФОП ОСОБА_1 укладено угоду №19/02 купівлі-продажу, за умовами п.1. якої, продавець продає, покупець купує пиломатеріал обрізний 150 х 150 х 4050 мм. за ціною 2100 грн./м3. Ціна договору становить 10000,00 грн.

Як зазначає позивач, між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 жодних господарських зобов'язань не існувало, поставку виробів з деревини відповідач здійснював, а кошти в сумі 10000,00 грн. були помилково перераховані на рахунок відповідача.

З метою досудового врегулювання спору, 02.11.2016р. позивачем було надіслано на адресу відповідача претензію з вимогою про повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 10000,00 грн. (докази надсилання в матеріалах справи). Проте, претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Позивач звернувся до Господарського суду з вимогою про стягнення з відповідача 10000,00 грн. - основного боргу (помилково перерахованих коштів) на підставі ст. 1212 ЦК України, 4338,50 грн. процентів за користування чужими коштами на підставі ст.ст.536, 1214 ЦК України, 3270,00 грн. - інфляційних втрат та 590,95 грн. - 3 % річних нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України.

Правовою підставою для повернення коштів у розмірі 10000,00 грн. позивач зазначає положення ст. 1212 ЦК України про набуття майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказаною нормою передбачено, зокрема, що обов'язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Отже, із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування чи набула особа відповідного зобов'язання, визначеного ст. 1212 ЦК України, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для його виникнення: 1) факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього підстав.

В судових засіданнях позивач підтвердив, що між сторонами відсутні договірні відносини стосовно поставки виробів з деревини, з матеріалів справи вбачається укладення угоди купівлі-продажу №19/02 від 20.02.2015р. між позивачем та ТзОВ «Вікторія-Трейд ЛТД» про поставку пиломатеріалу обрізного, відтак з наведеного вбачається помилкове перерахування позивачем коштів на рахунок ФОП ОСОБА_2 Доказів зворотнього суду не надано.

На підставі вищезазначеного, враховуючи факт помилкового перерахування грошових коштів позивача, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про повернення помилково перерахованих коштів у розмірі 10000,00 грн. обґрунтована матеріалами справи, не спростована відповідачем та підлягає до задоволення.

Згідно ч.1. ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно заяви про зменшення позовних вимог від 20.07.2015р., на підставі ст.ст.536, 1214 ЦК України позивачем нараховано відповідачу проценти за користування чужими коштами в розмірі 4338,50 грн. Позивач здійснив нарахування процентів за користування чужими коштами в розмірі встановленому ст.1048 ЦК України, застосувавши аналогію закону (ч.1. ст.8 ЦК України).

В силу вимог ст.8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Згідно ч.1. ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Пунктом 6.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» від 17.12.2013р. №14 роз'яснено, проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України) (п.6.2. Постанови).

Судом встановлено, що між сторонами відсутні договірні відносини, розмір процентів спеціальним законом або іншим актом цивільного законодавства не визначений. При цьому, спірні кошти в сумі 10000,00 грн. перебувають у відповідача не на підставі укладеного між сторонами договору позики чи будь-якого іншого договору, а внаслідок помилкового перерахування коштів. Правовий аналіз визначення договору позики та правовідносин, які виникли між сторонами внаслідок помилкового перерахування коштів позивачем та безпідставного їх утримання відповідачем не надають підстав для висновку про те, що це подібні за змістом цивільні відносини. Спірні грошові кошти перебувають у відповідача не на підставі укладення із позивачем договору позики, в тому числі усного. Отже, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин, відтак суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування аналогії закону передбаченої статтею 8 ЦК України та нарахування процентів на підставі ст.1048 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені в Постанові Вищого Господарського суду України від 12.11.2014р. у справі №910/2899/14, постанові від 15.05.2013р. у справі №5004/1492/12, постанові ВГСУ від 09.12.2013р. у справі №904/4481/13, постанові ВГСУ від 28.09.2010р. у справі №9/67.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення 4338,50 грн. процентів за користування чужими коштами.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, посилаючись на ч.2 ст. 625 ЦК України, просить стягнути з відповідача 3270,00 грн. інфляційного збільшення та 3% річних в розмірі 590,95 грн. згідно заяви про зменшення позовних вимог від 04.04.2017р.

Проте, згідно п.5.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Враховуючи приписи Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17.12.2013р. №14, суд звертає увагу позивача на те, що на помилково перераховані грошові кошти безпідставно отримані на підставі ст.1212 ЦК України не можуть нараховуватись проценти річних та інфляційні втрати, оскільки такі кошти не можна вважати боргом, який виник внаслідок невиконання взятих на себе грошових зобов'язань.

Таким чином, суд дійшов висновку, в задоволенні вимоги про стягнення 3270,00 грн. - інфляційних втрат та 590,95 грн. - 3 % річних відмовити.

Відповідно до ст.32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 43 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що відповідачем не спростовано доводів позовної заяви, не надано суду належних та допустимих доказів про наявність інших обставин ніж ті, що досліджені в ході судового засідання, відтак, позовні вимоги підлягають підлягають до задоволення частково.

З огляду на те, що спір виник з вини відповідача, судові витрати, відповідно до ст.49 ГПК України, покладаються на останнього пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.11, 1212, 1214 ЦК України, ст.ст.4-3, 32, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) - 10000,00 грн. - помилково перерахованих коштів та 878,40 грн. - судового збору.

3. В решті позовних вимог - відмовити.

4. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

Рішення складено 21.04.2017р.

Суддя Мороз Н.В.