ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р.Справа № 915/1469/15
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А., Поліщук Л.В.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

за участю представників:

Від прокурора: Бескровний М.О.

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: не зявився

Від скаржника: ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу господарського суду Миколаївської області

від 19 травня 2016 року

у справі № 915/1469/15

за позовом: заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Публічного акціонерного товариства «Трест «Південзахідтрансбуд»

про зобовязання виконати умови договору

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року заступник Генерального прокурора України звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом (з урахуванням уточнення позовних вимог) в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Публічного акціонерного товариства «Трест «Південзахідтрансбуд» про зобовязання відповідача виконати зобовязання за договором від 19.02.2004р. № 7/З І-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002р. та передати Міністерству оборони України квартири площею 89,105 кв.м. орієнтовною вартістю 774 589,77 грн. у межах Києва та квартири площею 151,52 кв.м. орієнтовною вартістю 952 606,24 грн. в інших регіонах України.

Позовні вимоги обґрунтовувалися неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за зазначеним договором, предметом якого є будівництво в порядку пайової участі групи житлових будинків з обєктами соціальної інфраструктури та вбудовано прибудованими приміщеннями соціального та адміністративного призначення на вул.. Щорса, 44 у Печерському районі м. Києва. За умовами п. 3.2.1 даного договору (в редакції додаткової угоди № 30 від 30.09.2009р. до нього) після введення обєкта в експлуатацію позивач отримує квартири, загальна площа яких становить 25 % від загальної площі квартир, наступним чином: - 300 кв.м. - безпосередньо в об'єкті будівництва; - 5 % від загальної площі квартир об'єкта (за вирахуванням зазначених 300 кв.м.) - у межах м. Києва; - 20 % від загальної площі квартир об'єкта - в інших регіонах України. Однак, після завершення будівництва обєкта та введення його в експлуатацію відповідач свої зобовязання за договором виконав лише частково, передавши позивачу 19 336,90 кв.м. Посилаючись на те, що відповідач в порушення умов договору, після введення обєкта в експлуатацію не передав позивачу 240,625 кв.м. загальної площі квартир, з яких 89 105 кв.м. у межах м. Києва та 151,52 кв.м. в інших регіонах України, прокурор на підставі ст. ст. 526, 530 просив задовольнити позов.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 року у даній справі позов задоволено, зобовязано ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» виконати зобовязання за договором від 19.02.2004р. № 7/ЗІ-04 про новацію договору на пайову участь у будівництві житла від 26.12.2002р. та передати Міністерству оборони України квартири площею 89,105 кв.м. орієнтовною вартістю 774 589,77 грн. у межах Києва та квартири площею 151,52 кв.м. орієнтовною вартістю 952 606,24 грн. в інших регіонах України.

Вказане судове рішення набрало законної сили і на його виконання 10.11.2015 року господарським судом Миколаївської області було видано відповідний наказ.

06.05.2016 року заступник Генерального прокурора України звернувся до господарського суду Миколаївської області з заявою про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015р. у справі № 915/1469/15, а саме витребувати у ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України:

- квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 164,40 кв.м., загальною вартістю 1 079 011 грн.;

- квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 67,20 кв.м., загальною вартістю 89 244 грн.;

- квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 59,3 кв.м., загальною вартістю 293 715 грн.

В обґрунтування поданої заяви прокурор посилався на те, що 15.01.2016 року старшим державним виконавцем Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 915/1469/15 виданого 10.11.2015 року господарським судом Миколаївської області та зобовязано боржника самостійно у строк до семи днів з моменту винесення постанови виконати рішення суду. У наступному, у звязку з невиконанням судового рішення державним виконавцем 02.02.2016р. та 29.02.2016р. на ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» накладався штраф. Однак, на теперішній час рішення суду не виконано, боржник жодних дій спрямованих на виконання рішення суду у даній справі не вчиняє та ухиляється від його виконання. Крім того, боржник намагається уникнути від виконання судового рішення шляхом відчуження нерухомого майна, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Посилаючись на вказані обставини, прокурор на підставі ст. 121 ГПК України просив змінити спосіб та порядок виконання рішення господарського суду у даній справі шляхом витребування визначених квартир аналогічної площі у буд. №44-а по вулиці Щорса у м. Києві та буд. № 33-в по вулиці Центральній у м. Буча Київської області, які належать ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на праві власності.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.05.2016 року (суддя Васильєва Л.І.) заяву задоволено, змінено спосіб та порядок виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015р. у даній справі шляхом витребування у ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України:

- квартири АДРЕСА_1, загальною площею 164,40 кв.м., загальною вартістю 1 079 011,00 грн.;

- квартири АДРЕСА_2, загальною площею 67, 20 кв.м., загальною вартістю 89 244,00 грн.;

- квартири АДРЕСА_3, загальною площею 59,3 кв.м., загальною вартістю 293 715, 00 грн.

Ухвала мотивована тим, що фактично зобовязання перед Міністерством оборони України на сьогоднішній день не виконано, боржник жодних дій спрямованих на виконання рішення суду у даній справі не вчиняє, що свідчить про те, що наказ господарського суду Миколаївської області від 10.11.2015 року № 915/1469/15, виданий на виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 року є таким, що не може бути виконаним без доброї волі боржника, що ускладнює та робить неможливим виконання такого рішення, у зв'язку чим необхідним є зміна способу та порядку виконання рішення господарського суду відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України.

ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в порядку ст. 91 ГПК України, як особа, яку не було залучено до участі у справі, з посиланням на те, що суд прийняв рішення, яке стосується його прав і обовязків. В апеляційній скарзі скаржник просить ухвалу господарського суду Миколаївської області від 19.05.2016 року в частині витребування у ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України квартири АДРЕСА_2, загальною площею 67,20 кв.м., скасувати. Апеляційна скарга з урахуванням її змісту обґрунтована неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 64, 98 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте відповідач не скористався наданим законом правом на участь свого представника в засіданні суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення прокурора, представників скаржника та позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У звязку з цим, додані скаржником до своєї апеляційної скарги документи і матеріали прийняті апеляційним судом та залучені до матеріалів справи як додаткові докази, відповідно до ст. 101 ГПК України, ураховуючи, що скаржник не приймав участі у справі, а тому з обєктивних причин не мав можливості їх подати суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує те, що ОСОБА_2 звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на ухвалу господарського суду Миколаївської області від 19.05.2016 року в порядку ст. 91 ГПК України.

Статтею 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем в ст. 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. В ч. 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В силу приписів ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 цього ж Закону кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Згідно з ч. 3 зазначеної статті судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невідємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Так, згідно з приписами ч. 1 ст. 91 ГПК України апеляційну скаргу мають право подати не лише сторони у справі, а й особи, яких не було залучено до участі у справі, якщо суд прийняв рішення, що стосується їх прав та обовязків.

З юридичного аналізу наведеного правового положення вбачається, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов'язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обовязки цієї особи у відповідних правовідносинах.

В п. 5-2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. № 7 Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України, із змінами і доповненнями, зазначено, що у розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

Звертаючись із апеляційною скаргою до Одеського апеляційного господарського суду ОСОБА_2 вказує те, що судом першої інстанції прийнято рішення, яке стосується його прав та обовязків, оскільки суд вирішив питання щодо майна, власником якого на момент винесення оскаржуваної ухвали був скаржник.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, 22.06.2012 року між ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, загальною площею 67,20 кв.м., який того ж дня було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано у державному реєстрі правочинів за номером 5067001. Пунктом 2.3 даного договору визначено, що право власності на квартиру переходить від продавця до покупця з моменту державної реєстрації цього договору.

Зазначена в цьому договорі квартира була передана покупцеві від продавця за актом приймання передачі від 26.06.2012р.

Довідкою ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» від 26.06.2012р. № 459 підтверджується, що ОСОБА_2 повністю виконав свої зобовязання за вказаним договором купівлі продажу щодо оплати вартості квартири № 299, розташованої у будинку 44-а по вулиці Щорса у м. Києві у повному розмірі.

Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України, в редакції чинній на момент укладення вищезгаданого договору купівлі продажу, унормовано, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Таким чином, станом як на дату прийняття господарським судом Миколаївської області рішення від 27.10.2015 року, так і на дату винесення оскаржуваної ухвали від 19.05.2016 року у даній справі, ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2, одночасно із чим ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» втратило право власності стосовно цього обєкту.

Разом з тим, через те, що ОСОБА_2 не було залучено судом до участі у розгляді справи він був фактично позбавлений права захисту своїх законних прав та інтересів як власник спірного обєкту нерухомості.

Водночас, зміна господарським судом Миколаївської області способу та порядку виконання рішення господарського суду від 27.10.2015 року у даній справі шляхом витребування у ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України квартири АДРЕСА_2, істотно впливає на реалізацію ОСОБА_2 своїх прав як власника цього нерухомого майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ОСОБА_2 судова ухвала безпосередньо стосується прав та обовязків цієї особи, оскільки судом вирішувався спір щодо майна, власником якого він є, тобто судом вирішувався спір про право у правовідносинах, учасником яких як на момент розгляду справи, так і винесення ухвали господарським судом першої інстанції є скаржник. Отже, між скаржником і сторонами у справі існує правовий звязок.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України унормовано, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Приписами ч. 1 ст. 121 ГПК України встановлено, що при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Згідно з п. 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.12 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Пунктом 7.1.3 вказаної постанови пленуму розяснено, що під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти прийняття господарським судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленими. Наприклад, зміна способу виконання рішення можлива шляхом видозмінення зазначеної у рішенні форми (грошової чи майнової) виконання, тобто за відсутності у боржника присудженого позивачеві майна в натурі або грошових коштів, достатніх для покриття заборгованості. Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті. Звернення стягнення на кошти за відсутності у боржника майна здійснюється у випадку, коли стягувачу присуджено майно, визначене родовими ознаками. За відсутності індивідуально визначеного майна, присудженого позивачу (за результатами розгляду віндикаційного позову), зміна способу виконання рішення шляхом звернення на кошти неможлива, оскільки в такому разі захист порушеного права власника майна повинен здійснюватися шляхом подання позову про стягнення збитків у вигляді вартості майна та доходів, які власник міг би одержати за весь час володіння таким майном.

Отже, за відсутності у відповідача присудженого позивачеві майна в натурі, засвідченої державним виконавцем, а саме: його постановою про повернення виконавчого документа з підстав відсутності майна, господарський суд може змінити спосіб виконання рішення і видати наказ про стягнення вартості цього майна. При цьому, господарський суд виходить з вартості майна, визначеної ним у рішенні про його передачу (повернення).

Положеннями ст.ст. 179, 184 ЦК України встановлено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Таким чином, індивідуально визначеною річчю є річ єдина у своєму роді, яка вирізняється від інших своїми неповторними ознаками та виділена із загальної маси речей даного роду, а родовими називаються речі, яким належать єдині родові ознаки і вони вимірюються числом.

Згідно з приписами ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що наказ господарського суду Миколаївської області від 10.11.2015 року № 915/1469/15, виданий на виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 року є таким, що не може бути виконаним без доброї волі боржника, що ускладнює та робить неможливим виконання такого рішення, у зв'язку чим необхідним є зміна способу та порядку виконання рішення господарського суду відповідно до ч. 1 ст. 121 ГПК України.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.

В порушення вимог ч. 1 ст. 121 ГПК України, якою передбачено зміну способу виконання рішення суду лише у виняткових випадках, залежно від обставин справи, судом першої інстанції обставини неможливості виконання Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015р. у справі № 915/1469/15 не встановлювались.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься постанова державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 15.01.2016р. про відкриття виконавчого провадження № 49809620 з примусового виконання наказу № 915/1469/15 виданого 10.11.2015 року господарським судом Миколаївської області та зобовязання боржника самостійно у строк до семи днів з моменту винесення постанови виконати рішення суду, а також дві постанови від 02.02.2016р. та від 29.02.2016р. про накладення на боржника ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» штрафу за невиконання рішення.

Водночас, зазначені обставини виконавчого провадження судом першої інстанції не встановлювались та відповідна правова оцінка їм не надавалась, що свідчить про невідповідність висновків суду вимогам ст. 43 ГПК України щодо всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Також, судом не встановлювалося які дії у наступному були здійснені Центральним відділом державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції для виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015р. у справі № 915/1469/15, а також судом не було витребувано постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, у звязку з відсутністю у відповідача зазначеного у рішенні майна, що повинно бути встановлено під час проведення виконавчих дій.

Оскільки майно боржника, на яке може бути звернуто стягнення, визначається державним виконавцем у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", господарський суд у своєму наказі не зобов'язаний зазначати конкретне майно, а має вмістити в ньому лише вказівку про звернення стягнення на майно у сумі, що підлягає стягненню за рішенням господарського суду. В силу ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. Разом з тим, встановлені судом апеляційної інстанції обставини свідчать про те, що на момент винесення оскаржуваної ухвали ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» вже не було власником квартири АДРЕСА_2, а майже за чотири роки до її винесення за договором купівлі продажу від 22.06.2016 року право власності на цю квартиру було набуто скаржником.

За таких обставин, оскаржувана судова ухвала в частині витребування у ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України квартири АДРЕСА_2, загальною площею 67,20 кв.м. є такою, що винесена при неповному встановленні всіх істотних обставин справи та з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню в цій частині, а у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015р. у справі № 915/1469/15 шляхом витребування у ПАТ «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України вищевказаної квартири має бути відмовлено.

Керуючись ст. ст. 91, 99, 101-106, 121 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу господарського суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року у справі № 915/1469/15 в частині витребування у Публічного акціонерного товариства «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України квартири АДРЕСА_2, загальною площею 67,20 кв.м., скасувати.

У задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015р. у справі № 915/1469/15 шляхом витребування у Публічного акціонерного товариства «Трест «Південзахідтрансбуд» на користь Міністерства оборони України квартири АДРЕСА_2, загальною площею 67,20 кв.м., відмовити.

В решті ухвалу господарського суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року у справі № 915/1469/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_4