РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року Справа № 918/1344/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Грязнов В.В.

при секретарі судового засідання Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н, від 31.08.2016р.

відповідача: ОСОБА_2довіреність № 115, від 23.12.2016р.

третьої особи: представник не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт" на рішення господарського суду Рівненської області від 21.02.17р. у справі № 918/1344/16 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт"

до відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства "Рівнеобленерго"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_5 акціонерне товариство Рівненська фірма "Укрторгбудматеріали"

про зобов'язання укласти договір на постачання електричної енергії

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт" (надалі позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с.2-5) до ОСОБА_4 акціонерного товариства "Рівнеобленерго" (надалі відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні відповідача ОСОБА_5 акціонерне товариство Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали», в якій просить зобов'язати відповідача укласти договір на постачання електричної енергії та надати проект договору про постачання електричної енергії.

Крім того, позивач подав заяву, в якій просить суд забезпечити позов та заборонити ПАТ Рівнеобленерго укладати договори про постачання електроенергії на об`єкти нерухомого майна, що знаходяться у місті Рівне за адресами: вулиця Уласа Самчука, будинок 1, вулиця М. Рильського, будинок 11 б, вулиця Князя Володимира, будинок 111, з будь якими фізичними та юридичними особами до закінчення розгляду справи в Господарському суді Рівненської області за позовом ТОВ Концепт Арт до ПАТ Рівнеобленерго про зобов`язання укласти договір.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 року (а.с. 137-143) в задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено, у задоволенні позовних вимог також відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано доказів про перехід до ТОВ "Концепт Арт" права власності на електроустановки із переходом права власності на об'єкти нерухомості, і позивач не надав суду жодних доказів: договорів, актів прийому-передачі тощо. Крім того, суд дійшов до висновку, що відмова відповідача щодо укладання договору з позивачем є правомірною, оскільки на об`єкти нерухомості з використанням електроустановок, на які необхідно постачати електричну енергію, уже існує чинний договір з третьою особою.

При цьому суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні заяви про забезпечення позову з тих підстав, що дана заява ґрунтується виключно на припущеннях ТОВ Концепт Арт, щодо ймовірності вчинення третіми особами та ПАТ Рівнеобленерго дій, щодо укладення договорів.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.151-155) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Апеляційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суд першої інстанції виніс рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно з?ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору та не надав оцінки усім доказам по справі.

Скаржник зокрема зазначає, що суд не взяв до уваги норми законів та підзаконних нормативних актів, зокрема ч.7 ст.24, ч.1 ст.25 Закону України «Про електроенергетику», п.1.9 «Правил користування електричною енергією» (далі - Правил), затвердженими постановою НКРЕ України від 31.07.1996 року № 28, які встановлюють, що постачальник електричної енергії не має права відмовити споживачу, електроустановки якого розташовані на відповідній території, в укладенні договору постачання електричної енергії. При цьому суд не врахував статус відповідача, який є єдиною електропостачальною організацією на території, на якій знаходиться позивач, а отже є монополістом на відповідному ринку послуг.

Крім того, апелянт посилається на те, що необхідність підтвердження наявності у споживача «електроустановок» не передбачена жодними нормативними актами у сфері електроенергетики, зокрема спеціальним нормативним актом, яким встановлено порядок укладення договорів про постачання електричної енергії для юридичних осіб Правилами користування електричною енергією.

Скаржник, крім наведеного вище, вважає необгрунтованою з позиції діючого законодавства тезу суду про те, що на один об?єкт нерухомого майна може бути укладений лише один договір постачання електричної енергії, яку суд зробив виходячи із вимог абзацу 4 пункту 18 Правил, відповідно до якого з новим споживачем укладаються договори про постачання електричної енергії після розірвання договорів із споживачем, який звільняє приміщення.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 918/1344/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Грязнов В.В. (а.с.149).

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 29 березня 2017 р. на 10:00 год. (а.с.150).

23 березня 2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 21.02.2017 року без змін (а.с. 163-164).

При цьому відповідач зазначає, що абзацом 4 пункту 6.18 Правил передбачена умова, відповідно до якої з новим споживачем укладаються договори відповідно до вимог законодавства, зокрема цих Правил та інших нормативно-технічних документів після розірвання договорів із споживачем, який звільняє приміщення. Враховуючи те, що договір із попереднім власником ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» є діючим, і останнє не висловлювало свого наміру про припинення договору, ПАТ «Рівнеобленерго» не мало правових підстав укладати договір із позивачем.

28 березня 2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшли додаткові письмові пояснення апелянта до апеляційної скарги (а.с. 170-172), в яких останній зазначає, що рішення суду першої інстанції обмежує одне із основоположних і непорушних прав особи право власності законного власника цього майна, яким є позивач, а також право на отримання комунальної послуги. 02.03.2017 відповідач на підставі листа ПАТ «Рівненська фірма «Укрторгбудматеріали» відключив електроенергію у приміщеннях позивача, тим самим позбавив власника можливості користування своїм майном. При цьому апелянт посилається на постанову Вищого господарського суду України від 22.12.2015 у справі №907/979/14, в якій викладено загальний висновок про те, що укладення договору про постачання електричної енергії на умовах типового договору є обов?язковим в силу вимоги однієї із сторін правовідносин по електропостачанню.

28 березня 2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшло клопотання представника апелянта про проведення звукозапису під час розгляду апеляційної скарги 29 березня 2017 року (а.с.184).

У судове засідання, яке відбулось 29.03.2017, з?явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з?явився.

Колегією суддів задоволено клопотання апелянта про здійснення фіксації судового процесу.

Представники позивача підтримали вимоги апеляційної скарги, просили суд скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким позов задоволити в повному обсязі.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

На підставі статті 77 ГПК України колегією суддів розгляд апеляційної скарги відкладено на 12 квітня 2017 року на 12.00 год. (а.с. 189-190).

10 квітня 2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшла заява позивача (апелянта) про припинення провадження у справі на підставі п.1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв?язку з тим, що 5 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір постачання електричної енергії, у зв?язку неукладенням якого і виник спір між сторонами.

У судове засідання, яке відбулось 12 квітня 2017 року, з?явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просить суд скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким задоволити в повному обсязі, та припинити провадження у справі на підставі п.1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у зв?язку з тим, що 5 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем укладено договір постачання електричної енергії, у зв?язку неукладенням якого і виник спір між сторонами.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

Представник третьої особи не реалізував своє процесуальне право на участь у судовому засіданні, правом відзиву чи надання пояснень не скористався, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи, за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши заяву апелянта про припинення провадження у справі, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення, у зв»язку із наступним.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу передбачено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції .

Колегія суддів констатує, що договір на постачання електричної енергії, укладений сторонами 5 квітня 2017 року, не був предметом розгляду під час розгляду справи судом першої інстанції, проект даного договору не піддавався правовій оцінці, а відтак не підлягає розгляду під час судового засідання судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв?язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 29 березня 2016 року між ПАТ Акціонерний-комерційний Банк Львів та ТОВ Концепт Арт було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна відповідно до умов якого банк зобов`язується передати у власність товариства, а товариство зобов`язується прийняти будівлі та споруди загальною площею 2 837, 2 м.кв. що знаходяться за адресою: Рівненська область, місто Рівне, вулиця Кн. Володимира, будинок 111, та сплатити обумовлену договором грошову суму (а.с. 124 - 125).

Згідно договору позивач набув права власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: оптовий склад, корпус побутових приміщень, піднавіс складу-магазину, прохідну, склад-магазин, огорожі - цифра № 1, насосна, навіс, естакади.

Також, матеріали справи містять інформаційні довідки, щодо зазначених вище об`єктів нерухомості, з яких вбачається, що власником зазначеної нерухомості є ТОВ Концепт Арт на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2016 року (а.с. 10 - 12).

Також, з матеріалів справи судом встановлено, що 09 листопада 2011 року між ПАТ АЕС Рівнеобленерго та ПАТ Рівненська фірма Укрторгбудматеріали було укладено договір про постачання електричної енергії № 214 (а.с. 40 - 45).

Відповідно до розділу 1 зазначеного договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з дозволеною потужністю згідно додатку № 6, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договору.

Додатком 3 до договору про постачання електроенергії від 09 листопада 2011 року № 214 визначено перелік об`єктів і точок обліку споживача, визначено перелік об`єктів, до яких проводиться постачання електричної енергії (а.с. 47).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками цих суб'єктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презюмується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договору на постачання електричної енергії, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

З зазначених доказів суд вбачає, що позивач набув право власності на об`єкти нерухомого майна, які належали для ПАТ Рівненська фірма Укрторгбудматеріали і на які між останнім та ПАТ Рівнеобленерго було укладено договір на постачання електричної енергії.

Отже, матеріалами справи стверджено, що електропостачання спірних будівель здійснюється на підставі ще діючого Договору па постачання електричної енергії, укладеного між третьою особою та відповідачем.

Як стверджує позивач та не заперечує відповідач, 31 серпня 2016 року ТОВ Концепт Арт звернулося до ПАТ Рівнеобленерго з листом № 36 з пропозицією укласти новий договір та надати проект договору на постачання електричної енергії на зазначені об'єкти з ТОВ Концепт Арт, як власником.

05 вересня 2016 року ПАТ Рівнеобленерго надало відповідь на лист № 36 позивача та зазначило, що не має правової можливості укласти договір на постачання електричної енергії з позивачем, оскільки діючий споживач електричної енергії на вказаних об'єктах не висловив свого бажання припинити договір постачання електричної енергії (а.с. 17).

Як стверджує позивач, 21 листопада 2016 року ТОВ Концепт Арт повідомило ПАТ Рівнеобленерго про відсутність правових підстав для продовження договору на постачання електричної енергії на вищевказані об'єкти у м. Рівне з ПАТ Рівненська фірма Укрторгбудматеріали та з орендарями вказаних об'єктів або укладення нових договорів без згоди власника та необхідність повідомлення ПАТ Рівненська фірма Укрторгбудматеріали про припинення договору електропостачання з 01 січня 2017 року.

Матеріали справи містять лист відповідача від 22 листопада 2016 року № 35-1/6496 за яким ПАТ Рівнеобленерго зазначає, що не може надати інформацію третім особам, щодо інших юридичних осіб, оскільки така інформація є конфіденційною, також повідомила про те, що не може ініціювати розривання договору, оскільки такі дії можуть трактуватися, як втручання в господарську діяльність третьої особи.

На переконання позивача, оскільки, ПАТ Рівнеобленерго не надало доказів розірвання договору на постачання електричної енергії з третьою особою та не укладено новий договір з ТОВ Концепт Арт, за таких обставин позов необхідно задоволити та зобов`язати відповідача укласти з позивачем договір.

Судова колегія зазначає, що взаємовідносини, які виникають в процесі купівлі-продажу електричної енергії між виробниками, постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії) регулюються Законом України "Про електроенергетику" та Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України (НКРЕ) від 31.07.1996 № 28, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 02.08.1996 за № 417/1442 (зі змінами).

Згідно з частиною першою статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. За частиною першою статті 277 Господарського кодексу України абоненти користуються енергією з додержанням правил користування енергією відповідного виду, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у національних стандартах або технічних умовах (частина 3 статті 275 ГК України).

Виробники і постачальники енергії, що займають монопольне становище, зокрема суб'єкти природних монополій, зобов'язані укласти договір енергопостачання на вимогу споживачів, які мають технічні засоби для одержання енергії. Розбіжності, що виникають при укладенні такого договору, врегульовуються відповідно до вимог цього Кодексу. Енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами (частини 4, 5 статті 275 ГК України).

Згідно пункту 1.2 Правил, споживач електричної енергії - юридична або фізична особа, що використовує електричну енергію для забезпечення потреб власних електроустановок на підставі договору; електрична енергія (активна) - енергоносій, який виступає на ринку як товар, що відрізняється від інших товарів особливими споживчими якостями та фізико-технічними характеристиками (одночасність виробництва та споживання, неможливість складування, повернення, переадресування), які визначають необхідність регулювання та регламентації використання цього товару;

Пунктом 1.6 Правил визначено, що договір про постачання електричної енергії на основі типового договору (додаток 3) укладається постачальником електричної енергії за регульованим тарифом з усіма споживачами та субспоживачами (крім населення), об'єкти яких розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом. Умови договору про купівлю-продаж електричної енергії між споживачем (субспоживачем) та постачальником електричної енергії за нерегульованим тарифом визначаються за згодою сторін. Цей договір укладається відповідно до законодавства України.

Постачальники електричної енергії за регульованим тарифом на закріпленій території не мають права відмовити споживачу або субспоживачу, електроустановки якого розташовані на цій території, в укладенні договору, за умови дотримання вимог законодавства України, зокрема цих Правил та інших нормативно-технічних документів (пункт 1.9 правил).

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що відповідач зобов'язаний укладати договори з власниками електроустановок, які подали в передбачений порядок та спосіб нормативно-технічну документацію.

Колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого господарського суду щодо необхідності підтвердження наявності у споживача електроустановок як умови для укладення договору, з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про електроенергетику», електроустановка - комплекс взаємопов'язаних устаткування і споруд, що призначаються для виробництва або перетворення, передачі, розподілу чи споживання електричної енергії. Колегія суддів звертає увагу, що у даному контексті електроустановками є не лише засоби передачі електроенергії, але й засоби її приймання та споживання будівлі, приміщення, внутрішні електричні мережі тощо.

Як передбачено п. 5.4 Правил користування електричною енергією, для укладення договору про постачання електричної енергії, договору про технічне забезпечення електропостачання споживача або договору про спільне використання технологічних електричних мереж заявник (споживач, власник технологічних електричних мереж (основний споживач) або субспоживач) має надати відповідній організації такі документи, зокрема: 2) акти про розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін (у разі укладення відповідного договору щодо об'єктів, які вводяться в експлуатацію вперше); 3) однолінійну схему електропостачання об'єкта (у разі укладення відповідного договору щодо об'єктів, які вводяться в експлуатацію вперше); 4) відомості щодо розрахункових засобів обліку (тип, марка, технічні характеристики тощо) (у разі укладення відповідного договору щодо об'єктів, які вводяться в експлуатацію вперше); 8) копію документа, яким визначено право власності чи користування на об'єкт (приміщення) або копію документа, що підтверджує право власності чи користування на земельну ділянку (у разі відсутності на відповідній земельній ділянці об'єкта).

Колегія суддів констатує, що вказана норма Правил прямо виключає необхідність подання (підтвердження) споживачем документів на електроустановки у випадку укладення договору постачання електроенергії на вже введені в експлуатацію та підключені до електропостачання об?єкти.

Помилковим є висновок суду першої інстанції щодо такої підстави у відмові у задоволенні позову як наявність діючого договору електропостачання на об?єкт нерухомого майна, оскільки правовідносини, що існують між енергопостачальною компанією та попереднім власником приміщення, не можуть впливати на реалізацію законних прав позивача, як нового власника. Таким чином правомірність існування правовідносин між позивачем та третьою особою, як попереднім власником майна, підстави, можливість т а способи їх припинення, повинні бути врегульовані саме цими особами в межах здійснення цивільних прав, з обов"язком кожної із сторін утриматися від дій, які б могли порушити права інших осіб.

Тобто право позивача на отримання електричної енергії не може бути обмежене з підстав нерозірвання або дії попередніх договорів, укладених із третіми особами.

Разом з тим, колегія суддів, розглянувши позовні вимоги та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв"язку із наступним.

Відповідно до ч.1,2 статті 179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Кабінет Міністрів України, уповноважені ним або законом органи виконавчої влади можуть рекомендувати суб'єктам господарювання орієнтовні умови господарських договорів (примірні договори), а у визначених законом випадках - затверджувати типові договори.

Частиною 4 статті 179 ГК визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови.

Частина 6 цієї ж статті регламентує, що суб'єкти господарювання, які забезпечують споживачів, зазначених у частині першій цієї статті, електроенергією, зв'язком, послугами залізничного та інших видів транспорту, а у випадках, передбачених законом, також інші суб'єкти зобов'язані укладати договори з усіма споживачами їхньої продукції (послуг). Законодавством можуть бути передбачені обов'язкові умови таких договорів.

Відповідно до норм ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно ч. 5 ст. 633 ЦК України актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України № 28 від 31.07.1996р. (у редакції постанови НКРЕ України від 17.10.2005р. N 910, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.08.1996р. за N 417/1442) затверджено Правила користування електричною енергією (далі - Правила № 28), що регулюють взаємовідносини, які виникають в процесі продажу і купівлі електричної енергії між виробниками або постачальниками електричної енергії та споживачами (на роздрібному ринку електричної енергії). Дія цих Правил поширюється на всіх юридичних осіб та фізичних осіб (крім населення).

Пункти 5.1., 5.2. Правил № 28 містять положення, відповідно до яких договір про постачання електричної енергії є основним документом, який регулює відносини між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом, що здійснює свою діяльність на закріпленій території, і споживачем та визначає зміст правових відносин, прав та обов'язків сторін. Споживання електричної енергії без договору не допускається. Між постачальником електричної енергії за регульованим тарифом та споживачем укладається один договір про постачання електричної енергії за усіма об'єктами споживача, які розташовані на території здійснення ліцензованої діяльності постачальником електричної енергії за регульованим тарифом. За взаємною згодою сторін можуть бути укладені окремі договори про постачання електричної енергії за кожним об'єктом споживача.

При укладенні договору про постачання електричної енергії сторони визначають його зміст на основі типового договору (додаток 3).

Ініціатором укладення відповідного договору може бути будь-яка із сторін такого договору (п. 5.4. Правил № 28).

Частиною 3 статті 184 Господарського кодексу передбачено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до статті 181 Господарського кодексу, проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору. За наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Разом з тим, сторонами у справі не надано доказів щодо дотримання порядку укладення договору на постачання електроенергії, в тому числі доказів направлення будь-якою із сторін проекту договору та його відповідності умовам типового договору, у той час як установлення цього факту є реалізацією зазначених матеріальних норм права.

Безпідставним є також посилання позивача на необхідність застосування правової позиції, викладеної у постанові Вищого господарського суду України від 22.12.2015 у справі №907/979/14, в якій викладено загальний висновок про те, що укладення договору про постачання електричної енергії на умовах типового договору є обов'язковим в силу вимоги однієї із сторін правовідносин по електропостачанню.

Зокрема, колегія суддів звертає увагу, що вказані висновки Вищим господарським судом України судом були складені за вивченням обставин справи, відмінних від наявних у справі № 918/1344/16, а саме сторонами у справі було дотримано порядок укладення договору, передбачений статтею 181 Господарського кодексу України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Так, за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобовязання особи до укладення відповідних договорів). У даному випадку вибраний позивачем спосіб захисту не призведе до захисту його порушених прав, так як сторонами не дотримано вищезазначені положення статті 181 Господарського кодексу.

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання постачальником права споживача на укладення договору, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 10.10.2012 у справі № 6-110цс12.

Отже, можливість вимагати укладення договорів у судовому порядку законодавчо закріплюється лише в зобов'язаннях по укладенню господарських договорів. При цьому на підставі попереднього договору сторона має право вимагати укладення договору в судовому порядку (зокрема визнати договіір укладеним) відповідно до ГК лише за умови, якщо вона направила іншій стороні проект договору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року №7 "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України", не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з"ясовано, що його резолютивною частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого суду й не були належним чином обгрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Таким чином, колегія суддів констатує, що посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є обгрунтованими, а висновки суду першої інстанції щодо зазначених підстав для відмови у задоволенні позову є помилковими. Разом з тим, враховуючи недотриманння сторонами порядку укладенння договору та неналежний спосіб захисту, обраний позивачем для захисту своїх прав, колегія суддів приходить до висновку про відмову у позові та відсутність підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по судовому збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Концепт Арт" від 05.03.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року у справі №918/1344/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1344/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Грязнов В.В.