ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа № 914/2886/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Кришталь М.Б.,

розглянувши апеляційну скаргу Начальника відділу військової прокуратури Західного регіону України, вих.№10/2/3-95вих-17 від 10.02.2017 року

на рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року, суддя Яворський Б.І.

у справі № 914/2886/16

за позовом: Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції в спірних відносинах, позивача: ОСОБА_2 оборони України, м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Торгово-роздрібна компанія Євротек, м.Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача: Національна академія сухопутних військ імені гетьмана ОСОБА_3, м.Львів

про витребування земельної ділянки

за участю представників:

від прокуратури ОСОБА_4 (посвідчення №043095 від 06.05.2016р.)

від позивача ОСОБА_5 - представник (довіреність №220/437/д від 24.12.2016р.)

від відповідача ОСОБА_6 - представник (довіреність б/н від 20.10.2016р.)

від третьої особи не зявився

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року в справі №914/2886/16 в задоволенні позову Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції в спірних відносинах, позивача: ОСОБА_2 оборони України, м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-роздрібна компанія «Євротек», м. Київ про витребування з володіння та користування на користь держави, в особі ОСОБА_2 оборони України, земельної ділянки, площею 10,1771 га, кадастровий №:03:000:0102, по вул. Чорновола, 2 в с. Скнилів Пустомитівського району Львівської області - відмовлено.

В апеляційній скарзі, позивач, просить рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року в справі №914/2886/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити. При цьому, апелянт вказує, що господарським судом при винесенні рішення було порушено норми процесуального права, зокрема, ст. 79 ГПК України, оскільки було відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про зупинення розгляду даної справи №914/2886/16 до вирішення Львівським апеляційним господарським судом справи №3/347-26/433. Також прокурор не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор вправі був звернутися із позовом про витребування земельної ділянки ще в 2006 році, вказує, що суд проігнорував доводи прокурора про те, що останній, згідно ст. 16 ЦК України обрав спочатку такий спосіб захисту порушеного права як подання позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки і в разі задоволення такого позову уже мав би право звернутися з позовом про витребування земельної ділянки. А тому суд безпідставно відхилив клопотання прокурора про зупинення розгляду справи. Прокурор спростовує позицію місцевого господарського суду про те, що ОСОБА_2 оборони України не є належним позивачем у справі, тим, що ОСОБА_2 оборони України реалізує право власності держави на все майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних сил України, в тому числі, і на земельні ділянки. Також прокурор вважає, що суд першої інстанції, безпідставно прийшов до висновку, що прокурором та позивачем не надано доказів, що ОСОБА_2 оборони України спірна земельна ділянка належить на праві власності або міністерство має інше речове право на дану земельну ділянку. Зокрема, покликається на те, що право користування оборонним відомством спірною земельною ділянкою підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 1989 року №040210. Крім того, прокурор вважає, що місцевий господарський суд безпідставно застосував судові рішення Європейського суду з прав людини.

У своєму відзиві на дану апеляційну скаргу, відповідач, заперечив проти її задоволення, просив, суд, рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року в справі №914/2886/16 залишити без змін, з підстав того, що судом першої інстанції всебічно та в повному обсязі зясовано всі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, правильно застосовано норми матеріального та процесуального законодавства, а також судові рішення Європейського суду з прав людини.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (арк. справи 5 том-2).

Прокурор в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року у справі № 914/2886/16 та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 10.03.2017 року).

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року в справі №914/2886/16 слід змінити, а апеляційну скаргу частково задоволити.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно Державного акта на право користування землею №040210 від 1989 року Львівському вищому військово-політичному училищу було надано в безстрокове і безоплатне користування 9,5 гектарів землі на території радгоспу «Львівський» Пустомитівського району Львівської області Української Радянської Соціалістичної республіки для підсобного господарства.

Згідно договору оренди землі від 19.09.2005 року, укладеного між Пустомитівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та Приватним підприємством «Паритет КС» (орендар), орендодавцем було надано орендарю в оренду земельну ділянку, площею 10,1771 га, яка знаходиться на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району за межами населеного пункту, строком на 15 років.

07.07.2006 року між Пустомитівською районною державною адміністрацією (продавець) та Приватним підприємством «Паритет КС» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно з п. 1.1. даного договору, продавець, продав за плату, а покупець, прийняв у власність і оплатив вартість земельної ділянки, що розташована на території Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, загальною площею 10,1771 га, кадастровий № :03:000:0102. Згідно з п.1.2 договору, земельна ділянка, зазначена в п.1.1., продається для ведення підсобного сільського господарства. Вказаний договір посвідчений 07.07.2006 року приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №688.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 27 липня 2016 року по справі №3/374-26/433 за апеляційною скаргою першого заступника військового прокурора Західного регіону України на рішення господарського суду Львівської області від 12.08.2015 року по справі №3/374-26/433 за позовом Військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі ОСОБА_2 оборони України, Академії сухопутних військ імені гетьмана ОСОБА_3 до Скнилівської сільської ради, Пустомитівської районної державної адміністрації, за участю третіх осіб на стороні відповідачів без самостійних вимог ТОВ «Еліта-Транс», ПП «Паритет КС», ДП «Львівське», ТОВ «Торгово-роздрібна компанія «Євротек», ОСОБА_8 ПЛС про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 10,1771 га від 07.07.2006р., вказаний договір купівлі-продажу земельної ділянки був визнаний недійсним.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.12.2016р. по справі №3/374-26/433, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 27 липня 2016 року по справі №3/374-26/433 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідач, ТОВ «Торгово-роздрібна компанія «Євротек», придбав спірну земельну ділянку в Приватного акціонерного товариства «Євротек», згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2012р. Вказаний договір, посвідчений 29.10.2012 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №1430. Як вбачається з п. 1.2. вказаного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29.10.2012р., земельна ділянка, що відчужується продавцем (ПрАТ «Євротек»), належить йому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку сер. ЯИ №175480, виданого 07 жовтня 2009 року, та Договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу 24.09.2009 року за реєстровим №1306. Вказаний договір купівлі-продажу від 29.10.2012 року не оскаржувався та є чинним.

Прокурором, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи заявлялося клопотання про зупинення провадження в даній справі до вирішення Львівським апеляційним господарським судом справи №3/374-26/433.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання про зупинення провадження у справі, врахувавши пояснення прокурора та сторін, третьої особи, колегія суддів не вбачала підстав для зупинення провадження в даній справі та відмовила в задоволенні вказаного клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.79 ГПК України, господарський суд, зупиняє провадження в справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення, пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

У п. 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що пов'язаною з даною справою, є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення. Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Прокурором заявлено позов про витребування на користь позивача ОСОБА_2 оборони України спірної земельної ділянки з чужого незаконного володіння на підставі ст. 388 ЦК України, яка встановлює право власника витребувати своє майно від добросовісного набувача, який придбав це майно, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі, а також в усіх випадках, якщо майно було набуте безвідплатно. Отже, предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують або спростовують наявність у позивача волі на відчуження спірної земельної ділянки, добросовісність набувача та оплатність (безоплатність) придбання відповідачем спірної земельної ділянки. Такі обставини можуть бути встановлені судом самостійно при розгляді даної справи, незалежно від їх можливого дослідження в справі №3/374-26/433, до розгляду якої, прокурор, просить зупинити провадження в справі. Така ж позиція про відсутність підстав для витребування земельної ділянки, наведена в постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2016р. по справі №916/1461/16.

У клопотанні про зупинення розгляду справи, прокурором, не обґрунтовано, в чому полягає неможливість розгляду даної справи до вирішення справи №3/374-26/433.

Крім того, з листа Верховного суду України від 24.11.2008р. «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

У п. 10 постанови «Про судове рішення» від 26.03.2012 р. №6 Пленум Вищого господарського суду України звертає увагу, що результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.23 Закону України Про прокуратуру представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді, полягає в здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст.2 ГПК України, прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою, здійснювати відповідні функції в спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності в нього повноважень, щодо звернення до господарського суду, прокурор зазначає про це в позовній заяві.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999р. у справі № 1-1/99 з урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає, з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах. Державні інтереси закріплюються, як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба в здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі, як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання, тощо.

Даний позов заявлено в інтересах держави, в особі ОСОБА_2 оборони України, оскільки, на переконання прокурора, спірна земельна ділянка є державною власністю, належить до земель оборони, право користування нею належить ОСОБА_2 оборони України і вибула дана земельна ділянка з державної власності без відома та згоди ОСОБА_2 оборони України. Тому на підставі ст.388 ЦК України ОСОБА_2 оборони України вправі витребувати таку земельну ділянку від ТзОВ ТРК Євротек.

Згідно ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст.21 ГПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Частиною 1 ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст.16 ЦК України).

Верховний Суд України відзначає, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в задоволенні такого позову (постанова ВСУ від 04.11.2015р. по справі №922/3131/14).

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Стаття 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння, чи вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з його волі іншим шляхом.

Верховний Суд України неодноразово наголошував, що для застосування даної норми та задоволення віндикаційного позову позивач повинен в першу чергу довести своє право власності або речове право на витребовуване майно (див., наприклад, постанови ВСУ від 30.11.2016р. по справі №6-2069цс16, від 02.03.2016р. по справі №6-3090цс15).

Право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності (ст.78 ЗК України). Суб'єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (ст.80 ЗК України).

За змістом ст.1 Закону України Про використання земель оборони та ст.77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Відповідно до ст.2 Закону України Про використання земель оборони військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються в постійне користування, відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об'єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами, на підставі затвердженої, в установленому порядку проектно-технічної документації.

Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади (ст.2 ЗК України).

Глава 3 ЗК України встановлює повноваження органів виконавчої влади в галузі земельних відносин. Зокрема, розпоряджатися землями державної власності вправі: Кабінет Міністрів України (ст.13 ЗК України), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (ст.15-1 ЗК України), ОСОБА_9 міністрів Автономної Республіки Крим (ст.16 ЗК України), місцеві державні адміністрації (ст.17 ЗК України).

Згідно ст.84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади, відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Стаття 122 ЗК України визначає повноваження органів виконавчої влади, Верховної ОСОБА_9 Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. До таких органів виконавчої влади належать: КМУ, ОСОБА_9 міністрів Автономної Республіки Крим, обласні та районні адміністрації, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи.

Наведені вище положення законодавства свідчать, що ОСОБА_2 оборони України не наділене повноваженнями, щодо розпорядження земельними ділянками. Немає таких повноважень, щодо розпорядження землями у ОСОБА_2 оборони України і згідно Закону України Про Збройні Сили України, Закону України Про оборону України та Положення Про ОСОБА_2 оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011р., на які покликається прокурор у позовній заяві. Жодних доказів того, що ОСОБА_2 оборони України спірна земельна ділянка належить на праві власності або міністерство має інше речове право на таку ділянку, прокурором та позивачем не надано. Якщо, як стверджує прокурор, дана земельна ділянка належить до земель оборони і є державною власністю, то ОСОБА_2 оборони України не має повноважень розпоряджатися нею (такий висновок також зробив ВГСУ у постанові від 21.12.2016р. по справі №910/9289/16). Відповідно, підстав для витребування земельної ділянки ОСОБА_2 оборони України як власником або особою, яка має речове право на чуже майно, згідно ст.388 ЦК України немає.

Також суд відзначає таке.

У пункті 12 Перехідних положень ЗК України (у редакції, чинній, на момент укладення договору купівлі-продажу від 07.07.2006р.) передбачено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження, щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких

розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, в статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи

виконавчої влади.

Районні державні адміністрації згідно ст.ст.17,122 ЗК України та ст.21 Закону України Про місцеві державні адміністрації вправі розпоряджатися землями державної власності, в межах, визначених законом. 19.09.2005р. Пустомитівська РДА спочатку передала ПП Паритет КС спірну земельну ділянку в оренду, а 07.07.2006р. між Пустомитівською РДА та ПП Паритет КС укладено договір купівлі-продажу даної земельної ділянки. Жоден з цих договорів, як і інші договори купівлі-продажу земельної ділянки, в тому числі і договір від 29.10.2012р., на підставі якого ТзОВ ТРК Євротек набуло право власності на земельну ділянку, площею 10,1771 га, не визнаний недійсним, а ст.204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, ст.328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. У даному випадку, відповідач, набув право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку, придбавши її у ПрАТ Євротек, якому вона належала на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №175480 від 07.10.2009р.

Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні, лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні по справі Україна-Тюмень проти України (рішення щодо суті) Європейський суд з прав людини відзначив, що … стаття 1 Першого протоколу містить три чітких норми: "перша норма, викладена в першому реченні першого пункту, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого пункту, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя норма, викладена в другому пункті, визнає право

Договірних держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів.... Ці норми не є окремими, а є пов'язаними між собою. Друга та третя норми стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в

право на мирне володіння майном, та, отже, їх слід тлумачити в світлі загального принципу, викладеного в першій нормі" (див., наприклад, рішення у справі "Ян та інші проти Німеччини" (Jahn and Others v. Germany), NN 46720/99, 72203/01 та 72552/01,

параграф 78, ECHR 2005-...)… Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога статті 1

Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом всіх статей

Конвенції (див. рішення у справах "Амюр проти Франції" (Amuur v. France) від 25 червня 1996, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, pp. 850-51, параграф 50; "ОСОБА_11 Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v.

Greece), N 25701/94, параграф 79, ECHR 2000-XII; та "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), N 43622/98, параграф 43, ECHR 2001-II).

При розгляді справи Стретч проти Сполученого Королівства ЄСПЛ зазначив, що оскільки особу позбавили права на його майно, лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце непропорційне втручання в право заявника на мирне володіння своїм майном та відбулося порушення ст.1 Першого протоколу Конвенції.

У рішенні по справі Трегубенко проти України ЄСПЛ повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, "інтерес суспільства" та "умови, передбачені законом". Більше того, будь-яке втручання у право власності обов'язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, "справедливий баланс" має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого

справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. ОСОБА_1 Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе "індивідуальний і надмірний тягар" (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), яке згадувалося

вище, параграф 78).

На необхідність дотримання трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу Конвенції (чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є воно пропорційне визначеним Конвенцією цілям), звертає увагу і Верховний Суд України (див., наприклад, постанову ВСУ від 29.06.2016р.). У даному випадку прокурором та позивачем не обґрунтовано та не доведено можливість позбавлення відповідача його права власності, з дотриманням ст.1 Першого протоколу Конвенції.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд відзначає таке.

ЄСПЛ у справах Нафтова компанія Юкос проти Росії та Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду, після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Строки позовної давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від незаявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення ЄСПЛ у справі ОСОБА_12 проти України).

Цивільний кодекс України позовну давність визначає як строк, у межах якого особа може звернутися до суду, з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). При цьому встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права і правила обчислення позовної давності і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що позовна давність є строком предявлення позову, як безпосередньо особою, право якої порушено, так і субєктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу). При цьому, як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Законом України Про прокуратуру, передбачено право прокурора, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Згідно з частинами 1, 4 статті 29 ГПК України, прокурор, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, тому перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (такий правовий висновок зробив ВСУ у постанові від 13.04.2016р. по справі №3-224гс16). Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право (постанова ВСУ від 30.09.2015р. по справі №3-5374гс15).

У даному випадку ОСОБА_2 оборони України дізналося про відчуження спірної земельної ділянки ще у 2006р., адже є позивачем у згаданій вище справі №3/374-26/433, а позов про її витребування подано тільки у 2016р., тобто, з пропуском строку позовної давності без обґрунтування поважності причин його пропуску.

Відповідно до частин 3 і 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. За змістом частини першої статті 261 ЦК України, позовна давність, застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові, з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною в справі, суд, відмовляє в позові, в зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Висновок про застосування позовної давності відображається ву мотивувальній частині рішення господарського суду. (п.2.2 постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.2013р. №10). Враховуючи наведене вище, суд відмовляє в задоволенні заяви про застосування строку позовної давності, оскільки прокурором не доведено порушення права чи законного інтересу позивача, тому суд, відмовляє в позові, з підстав його необґрунтованості.

Окрім того, як вбачається з рішення господарського суду Львівської області, судом вирішено стягнути з Військової прокуратури Західного Регіону України у дохід Державного бюджету України 102 890,48 грн. судового збору.

При цьому, суд, виходив з того, що вартість спірної земельної ділянки, яка в договорі купівлі-продажу від 29.10.2012р. 6 859 365,00 грн. Отже, сума судового збору, яка підлягає до стягнення з прокуратури Західного регіону України, становить 102 890,47 грн. (1,5% від 6 859 365,00 грн.).

Проте, військовою прокуратурою Західного регіону України 12.04.2017р. подано лист головного управління Держгеокадастру у Львівській області, відділ Держгеокадастру у Пустомитівському районі Львівської області від 06.04.2017 р., в якому визначено, що вартість спірної земельної ділянки, станом на 01.04.2017 р. становить 234 594, 06 грн. При цьому зазначено, що вартість встановлювалась, відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 27.03.1995 року № 213.

Згідно зі ст.1 Закону України Про судовий збір, судовий збір збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом.

Судовий збір з позовної заяви про визнання права власності на майно, витребування або повернення майна в позадоговірних зобов'язаннях (у тому числі в зв'язку з вимогами, заснованими на приписах частини п'ятої статті 216, статті 1212 Цивільного кодексу України тощо), - як рухомих речей, так і нерухомості, - визначається, з урахуванням вартості спірного майна, тобто, як зі спору майнового характеру (п.2.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу №7 від 21.02.2013р.).

Враховуючи вищенаведені докази, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішення, в частині судового збору. Сума судового збору, яка підлягає до стягнення з прокуратури Західного регіону України за розгляд справи в суді першої інстанції, становить 3518, 92 грн. (1,5% від 234 594, 06 грн.). За розгляд апеляційної скарги з скаржника підлягає до стягнення 2 492,80 грн. , з врахуванням суми, що була сплачена при поданні апеляційної скарги.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Начальника відділу військової прокуратури Західного регіону України задоволити частково.

2. Рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року по справі №914/2886/16 змінити, в частині стягнення судового збору.

3. Стягнути з військової прокуратури Західного Регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ідентифікаційний код ЄДОРПОУ 38326057) у дохід Державного бюджету України (банк: ГУДКCУ у Львівській області; МФО: 825014; отримувач: УДКСУ Личаківського району м. Львова; ; рахунок: 3006) 3518, 92 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

4. В решті рішення господарського суду Львівської області від 16.01.2017 року по справі №914/2886/16 залишити без змін.

5. Стягнути з військової прокуратури Західного Регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20, ідентифікаційний код ЄДОРПОУ 38326057) у дохід Державного бюджету України (банк: ГУДКCУ у Львівській області; МФО: 825014; отримувач: УДКСУ Личаківського району м. Львова; ; рахунок: 2006) 2 492,80 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

7. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 24.04.2017 р.

Головуючий -суддя Малех І.Б.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.