РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017Справа № 910/19017/16
За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Альфа Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Альфа Страхування" (надалі також - позивач) звернулося до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" (надалі також - відповідач) про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 17 203,70 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля, пошкодженого при дорожньо-транспортній пригоді, винним у якій визнано водія іншого автомобіля, отримав, в силу приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України, у межах фактичних витрат, право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Спір виник внаслідок того, що позивачем виконано свій обов'язок щодо виплати страхового відшкодування, а відповідач здійснивши виплату частини страхового відшкодування ухиляється від виконання свого обов'язку здійснити доплату страхового відшкодування.

Відповідач надав письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, при цьому посилаючись на те, що ним на підставі ст. ст. 22, 29, 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було виплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 16 391,59 грн., у зв'язку з чим, останній вважає, що ним повністю виконано своє зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування. З урахуванням викладеного, відповідач просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва (суддя Нечай О.В.) від 21.10.2016р. порушено провадження у справі № 910/19017/16, розгляд справи призначено на 23.11.2016р.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 23.11.2016р. призначено у даній справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та зупинено провадження до проведення експертизи та отримання висновку експерта.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 31.01.2017р. поновлено провадження у справі № 910/19017/16, задоволено клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової автотоварознавчої експертизи, зобов'язано сторін надати суду у тижневий строк для подальшого направлення до експертної установи документи зазначені у клопотанні судового експерта та погоджено проведення судової експертизи по матеріалам справи та зупинено провадження у справі.

10.03.2017р. до суду надійшло повідомлення експертної установи № 23/1225-17 від 06.03.2017р. про залишення ухвали суду від 23.11.2016р. про призначення судової експертизи у даній справі без виконання у зв'язку з несплатою вартості проведення судової експертизи та невиконанням клопотання судового експерта.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2017р. у зв'язку з закінченням терміну повноважень у судді Нечая О.В., вказану справу передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. справу № 910/19017/16 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М. та призначено її до розгляду на 11.04.2017р.

В судове засідання 11.04.2017р. представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи, проте до суду від відповідача надійшли пояснення на вимогу ухвали суду для долучення до матеріалів справи, в яких останні й просив суд розглянути справу без участі його представника.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представників сторін, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 11 квітня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2014р. між позивачем (страховик) та ДП «Аптечний дім» (страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу №046.0809100.066 (надалі - Договір страхування) зі строком дії з 08.12.2014р. до 07.12.2015р., відповідно до якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 (надалі також - застрахований автомобіль).

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про страхування" договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

23.12.2014р. по вул. Мелешкіна, навпроти будинку № 1 в м. Кривий Ріг, ОСОБА_1 керуючи автомобілем «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_2, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, що призвело до пошкодження вказаних транспортних засобів.

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21.01.2015р. у справі №214/431/15-п ОСОБА_1 за здійснення вказаного ДТП було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи Висновку експертного дослідження № 2727 по факту завдання аварійних пошкоджень автомобілю від 14.01.2015р., вартість відновлювального ремонту автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 19 669,91 грн.

Згідно складених позивачем Страхового акту №3863.206.14.01.01 від 27.01.2015р. та розрахунку до нього розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 24 700,09 грн. та Страхового акту №3863.206.14.01.02 від 08.04.2015р. та розрахунку до нього доплата страхового відшкодування становить 8 895,20 грн., що разом становить 33 595,29 грн.

Листом № 21 від 25.12.2014р. страхувальник (ДП «Аптечний дім») повідомив позивача про те, що не заперечує проти виплати страхового відшкодування на реквізити орендаря - ТОВ «Аптечний склад медичної академії».

Позивачем на виконання умов Договору страхування було виплачено своєму страхувальнику (отримувач коштів - ТОВ «Аптечний склад медичної академії») суму страхового відшкодування в розмірі 33 595,29 грн. що підтверджується доданими до матеріалів справи копіями платіжних доручень №264 від 02.02.2015р. на суму 24 700,09 грн. та № 6999 від 14.04.2015р. на суму 8 895,20 грн.

Відповідач провів частковий розрахунок з позивачем, здійснивши виплату частини суми страхового відшкодування в розмірі 16 391,59 грн., що не заперечується позивачем.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 17 203,70 грн. (33 595,29 грн. (сума виплаченого страхового відшкодування) - 16 391,59 грн. (виплачена відповідачем сума страхового відшкодування) з урахуванням нульової франшизи, які на його думку, є несплаченим відповідачем залишком страхового відшкодування за Полісом НОМЕР_3.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що ним на підставі ст. ст. 22, 29, 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було виплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 16 391,59 грн., у зв'язку з чим, останній вважає, що ним повністю виконано своє зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Нормами статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до пункту 22.1. статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно з п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України №142/5/2092 від 24.11.2003р., відновлювальний ремонт - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісних транспортних засобів чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів, а вартість відновлювального ремонту дорожнього транспортного засобу відповідно до п. 2.3 Методики - це грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого колісних транспортних засобів.

Системне тлумачення наведених вище положень чинного законодавства дає підстави вважати, що в разі пошкодження транспортного засобу розмір шкоди, завданої транспортному засобу, що підлягає відшкодуванню страховиком, визначається виходячи з оцінки вартості витрат, які несе власник пошкодженого транспортного засобу при здійсненні його відновлювального ремонту.

Позивачем з урахуванням проведеного висновку, на підставі складених ним Страхових актів №3863.206.14.01.01 від 27.01.2015р. та №3863.206.14.01.02 від 08.04.2015р. та розрахунків до них було виплачено своєму страхувальнику суму страхового відшкодування в розмірі 33 595,29 грн.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику за Договором страхування позивач набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, оскільки відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-112цс13 та від 23.09.2015 у справі № 3-303гс15.

Згідно статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена в судовому порядку, а відповідальність особи, яка керує транспортним засобом «КІА», реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на дату ДТП, була застрахована відповідачем на підставі Полісу НОМЕР_3.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов'язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма ч. 1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов'язку щодо проведення такої оцінки саме суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Однак, проведення оцінки завданої шкоди суб'єктом оціночної діяльності є необхідним у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнту фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092; зареєстрована в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395).

З огляду на те, що правовідносини між позивачем та відповідачем щодо виплати страхового відшкодування за Полісом НОМЕР_3 регулюються положеннями Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та сума страхового відшкодування за вказаним Полісом обмежується вартістю відновлювального ремонту застрахованого позивачем автомобіля та розміром виплаченого страхового відшкодування, беручи до уваги встановлення судом наявність підстав для визначення коефіцієнту фізичного зносу автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1, при визначенні вартості його відновлювального ремонту, суд дійшов висновку, що єдиним належним та допустимим доказом вартості відновлювального ремонту вказаного автомобіля з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у даному випадку є звіт суб'єкта оціночної діяльності, складений відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно з п. п. 4.3. та 4.4. Методики за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ. За результатом оцінки, виконаної суб'єктом оціночної діяльності - органом державної влади або органом місцевого самоврядування самостійно, складається акт оцінки КТЗ. У разі проведення судової автотоварознавчої експертизи за результатами здійснення відповідних досліджень експерт складає висновок експерта. У разі виконання судовим експертом відповідно до частини шостої статті 13 Закону України "Про судову експертизу"оцінки на договірних засадах з питань, що становлять інтерес для юридичних і фізичних осіб, він складає висновок експертного дослідження з урахуванням особливостей його оформлення згідно із законодавством.

Як було зазначено вище, відповідно до Висновку експертного дослідження № 2727 по факту завдання аварійних пошкоджень автомобілю від 14.01.2015р., вартість відновлювального ремонту автомобіля "Фольксваген", реєстраційний номер НОМЕР_1 з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 19 669,91 грн.

Що стосується тверджень позивача стосовно того, що відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума фактичних затрат по даному страховому випадку, суд зазначає, що правовідносини, які виникають між страховиком та страхувальником за договором добровільного страхування транспортних засобів не є предметом дослідження у даній справі, натомість, суд досліджує правовідносини між страховиками, які виникли на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (який є за своєю правовою природою договором на користь третьої особи) та Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з настанням страхового випадку та відшкодуванням шкоди позивачем, замість особи, яка її завдала (особи, яка застрахувала цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди).

Відповідно до ст. 12.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно абз. 2 п. 36.2. ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість.

Відповідно до Полісу НОМЕР_3 розмір франшизи становить 0,00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну становить 50 000,00 грн.

З урахуванням викладеного, з відповідача має бути стягнуто 16 391,59 грн. (19 669,91 грн. (виплачена позивачем своєму страхувальнику сума страхового відшкодування в межах вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) - 3 278,32 грн. (ПДВ 20%), оскільки суму страхового відшкодування було перераховано позивачем за погодженням зі своїм страхувальником на рахунок ТОВ «Аптечний склад медичної академії».

В матеріалах справи містяться докази на підтвердження сплати відповідачем суми страхового відшкодування у розмірі 16 391,59 грн., що не заперечується позивачем.

При цьому, суд зазначає, що у спорах, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) норми Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Відтак, враховуючи положення Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та статті 1194 ЦК України, обов'язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

Враховуючи вищевказане, різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Отже, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, та франшизи за Полісом обов'язкового страхування, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, як вказано вище, на підставі статті 1194 ЦК України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Наведене вище узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторони повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За загальним правилом, обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Положеннями ст. 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Разом з тим, звертаючись з даним позовом до суду позивач не довів порушення відповідачем своїх прав і охоронюваних законом інтересів, як необхідної умови для їх захисту в судовому порядку.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України у зв'язку з відмовою в позові, покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.04.2017р.

Суддя С.М. Морозов