РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017Справа №910/3098/17
За позовом Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів"

до Державного агентства резерву України

про стягнення заборгованості 1 652 245,17 грн.

Суддя: Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Педан І.П. - за дов.

від відповідача: Пономаренко В.В. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням умов договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/344-2009 від 08.01.2009.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.02.2016 порушено провадження у справі № 910/3098/17 та призначено до розгляду на 21.03.2017.

20.03.2017 через відділ діловодства суду відповідачем подано відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

20.03.2017 через відділ діловодства суду позивачем подано додаткові пояснення по справі.

21.03.2017 через відділ діловодства суду позивачем подано клопотання про витребування в порядку ст. 38 ГПК України наступних доказів:

- документи (калькуляції , розрахунки тощо), що підтверджують, визначений, відповідно до Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, середній розмір витрат із зберігання матеріальних цінностей на 2015 та 2016роки.

В судовому засіданні 21.03.2017 оголошено перерву до 11.04.2017.

11.04.2017 відповідачем подано додаткові пояснення по справі.

Розглянувши в судовому засіданні 11.04.2017 клопотання позивача про витребування доказів, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

За приписами ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом, позивач не звертався до відповідача з проханням надати зазначені в клопотанні докази, та, як наслідок, не довів неможливості самостійно надати витребувані докази.

Вказане клопотання представника позивача відхилено, оскільки не відповідає вимогам статті 38 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, одночасно з поданням позовної заяви позивачем подано заяву про забезпечення позову в якій просив суд вжити заходів щодо забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1 676,764 тонн зерна пшениці 2 та 3 класу, що належить Державному агенству резерву України та знаходиться на зберіганні Державного підприємства "Новопокровський комбінат хлібопродуктів".

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, суд її відхиляє, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Таким чином, вжиття заходів до забезпечення позову є правом суду.

Згідно з ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до змісту п.1 постанови №16 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" при вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

При зверненні до суду з заявою про вжиття заходів до забезпечення позову, заявник зобов'язаний надати докази того, що запропонований захід до забезпечення позову дійсно може виключити можливість невиконання або утруднення виконання судового рішення, однак заявник зазначених доказів суду не надав. Крім того, до поданої заяви про забезпечення позову не додано доказів сплати судового збору.

За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість заяви позивача про вжиття заходів до забезпечення позову.

В судовому засіданні 11.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між Державним підприємством «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» (надалі - позивач, зберігач) та Державним агентством резерву України (надалі - відповідач, комітет) було укладено Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву від 08.01.2009 №юр-2зб/344-2009 (далі - Договір зберігання).

За умовами цього договору, його предметом є зберігання матеріальних цінностей державного резерву, яке здійснюється у зерносховищах зберігача.

Відповідно до п. 1.2 Договору зберігання комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені Договором форми актів затверджуються комітетом.

Комітет зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на цілі; контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; визнає зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшує кількості продукції на ці втрати та нестачі (пункти 3.1 - 3.3 Договору зберігання).

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (пункт 4.1 Договору зберігання).

Відповідно до пункту 2 статті 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» для підприємств, установ і організацій, заснованих повністю або частково на державній власності (державні підприємства, установи і організації, акціонерні товариства, у статутному фонді яких контрольний пакет акцій належить державі, орендні підприємства, засновані на державній власності), а також для суб'єктів господарської діяльності всіх форм власності, визнаних відповідно до законодавства України монополістами, відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву є обов'язковим, якщо це не завдає їм збитків.

Відповідно до пункту 5 статті 11 Закону України «Про державний матеріальний резерв» відшкодування витрат підприємствам, установам і організаціям, що виконують відповідальне зберігання, оплата тарифу за перевезення вантажів, спеціальної тари, упаковки, послуг постачальницько - збутових організацій за поставку і реалізацію матеріальних цінностей державного резерву провадиться у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Такий порядок визначений постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 «Про Порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціями витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву» (далі - Порядок №532).

Відповідно до пункту 5 Порядку №532 Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Як стверджує позивач в порушення зазначених вимог, Держрезервом розмір витрат не переглядався з 2011 року, коли він був встановлений в розмірі 15 грн. за тонну пшениці в місяць. Враховуючи, що з того часу неодноразово підвищувався розмір мінімальної заробітної плати, вартість електроенергії та інших енергоносіїв, що впливають на розмір витрат, вказана ціна зберігання вже давно не відповідає реальним економічно обґрунтованим цінам, що існують на ринку надання послуг зі зберігання. Так, в січні 2015 року вартість зберігання на підприємстві позивача складала 20,00 грн. за тонну на місяць, з квітня 2015 року по червень 2015 року - 28 грн. за тонну на місяць, з липня 2015 по червень 2016 - 41,00грн., а з липня 2016 по цей час - 41,40 грн.

Відповідно до пункту 2 Порядку №532 сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Проте, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання щодо відшкодування витрат за зберігання зерна пшениці за договором за період з січня 2015 по січень 2016, в зв'язку з чим станом на 01.02.2017 виникла заборгованість, яка становить 1 652 245,17 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було направлено відповідачу для підписання Акти виконаних робіт, калькуляції витрат з надання послуг зберігання зерна та додаткові угоди до договору зберігання про зміни розміру відшкодування витрат, але вказані акти відповідачем не підписані заборгованість не сплачена, суми витрат, що підлягають відшкодуванню, за зберігання 1 тонни зерна не погоджені.

Відповідач в свою чергу, надсилав позивачу на підписання додаткові угоди та калькуляції з ціною в 15,00 грн., які на думку позивача є економічно не обґрунтованою та розрахованою всупереч вимогам діючого законодавства.

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на Наказ № 235 від 31.12.2013 відповідно до якого розмір витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням зерна державного резерву, що підлягає відшкодуванню підприємствам відповідальним зберігачам становить 15,00 грн. за зберігання однієї тонни в місяць.

Проте, позивач стверджує, що Держрезерв розрахунок калькуляцій на 15грн. проводив самостійно (без участі ДП «Новопокровський КХП») та зовсім не володіючи розміром та складом витрат на зберігання. В калькуляціях, які надсилав Держрезерв, незрозуміло звідки взяті цифри, що в них значені, та виходячи з яких даних проведений розрахунок цих калькуляцій.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 12.04.2002 №532 «Про порядок відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву», Держрезерв на підставі аналізу статей витрат відповідальних зберігачів щороку визначає середній розмір суми витрат із зберігання матеріальних цінностей виходячи з розрахунку на 1 кв. метр складського приміщення (відкритого огородженого майданчика), 1 куб. метр холодильної камери, резервуара для зберігання нафтопродуктів, підземних газових сховищ, а також зберігання 1 тонни зернових культур в зерносховищі.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що позивач, починаючи з січня 2015 по січень 2016, надавав відповідачу передбачені договором послуги зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, проте відповідач послуги, надані позивачем, не оплатив.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги, обґрунтованими, підтвердженими наявними в матеріалах справи доказами та не спростованими належним чином відповідачем, а відтак такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01061, м. Київ, вул. Пушкінська, буд. 28; ) на користь Державного підприємства «Новопокровський комбінат хлібопродуктів» (63523, Харківська обл. Чугуївський р-н, смт. Новопокровка, вул. ім. В.Вєсіча, буд. 1; 2) 1 652 245 (один мільйон шістсот п'ятдесят дві тисячі двісті сорок п'ять) грн. 17 коп. заборгованості, 24 783 (двадцять чотири тисячі сімсот вісімдесят три) грн. 68 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 18.04.2017

Суддя Ярмак О.М.