ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р. Справа №920/1059/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача не з'явився,

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 13.01.2017р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу КП "Ромникомунтепло" Роменської міської ради (вх.№835С/1-41 від 15.03.2017р.), на рішення господарського суду Сумської області від 21.02.2017р. у справі №920/1059/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до відповідача ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради, м. Ромни Сумської області,

про стягнення 133926,78 грн. -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради на свою користь 133926,78 грн. у тому числі 117805,52 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором №3228/15-ТЕ-29 від 19.12.2014р., 8187,20 грн. суму 3% річних, 7934,05 грн. інфляційних втрат; а також судові витрати, повязані з розглядом справи.

Рішенням господарського суду Сумської області від 21.02.2017р. у справі №920/1059/16 (головуючий суддя Джепа Ю.А., суддя Соп'яненко О.Ю., суддя Яковенко В.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 37212 грн. 11 коп. пені, 2175 грн. 37 коп. суму 3 % річних, 3681 грн. 01 коп. інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 646 грн. 03 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 21.02.2017р. в частині, якою стягнуто з відповідача 37212 грн. 11 коп. пені, 2175 грн. 37 коп. суму 3 % річних, 3681 грн. 01 коп. інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 646 грн. 03 коп. повністю; прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі 3920/1059/16 в зазначеній частині; судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач є теплопостачальним підприємством, на нього розповсюджується дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016р. №1730-VIII.

Як зазначає апелянт, заборгованість за договором №3228/15-ТЕ-29 від 19.12.2014р. купівлі-продажу природного газу була погашена відповідачем до звернення позивача до суду з позовом, тобто до набрання чинності зазначеним Законом. Отже, на думку відповідача, відповідно до частини 3 статті 7 вказаного Закону нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню з 30.11.2016р.

Також, відповідач надав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, які додатково обґрунтовують позицію скаржника, викладену в апеляційній скарзі, а саме копію листа КП "Ромникомунтепло" РМР про надання розяснення від 08.02.2017р. №62, копію відповіді Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.02.2017р. №8/10-443-17 (вх.125 від 14.03.2017р.). Вказане клопотання задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 24.04.2017р. була направлена позивачу рекомендованим листом за адресою, зазначеною в апеляційній скарзі і отримана ним 21.03.2017р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, яке долучено до матеріалів справи. Однак, позивач у судове засідання не зявився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представника позивача у судове засідання не була визнана обовязковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності його представника.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 24.04.2017р. представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи апелянта, заслухавши в судовому засіданні уповноваженого представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника позивача, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

У жовтні 2016 року Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради на свою користь 133926,78 грн. у тому числі 117805,52 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором №3228/15-ТЕ-29 від 19.12.2014р., 8187,20 грн. суму 3% річних, 7934,05 грн. інфляційних втрат; а також судові витрати, повязані з розглядом справи.

Позов обґрунтовано тим, що 19.12.2014р. між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивачем у справі) та ОСОБА_2 підприємством "Ромникомунтепло" Роменської міської ради (відповідачем у справі) був укладений договір купівлі-продажу природного газу №3228/15-ТЕ-29, за умовами якого позивач зобовязався передати у власність відповідача протягом 2015 року природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до умов пункту 1.2 розділу 1 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем (відповідачем у справі) виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Пунктом 2.1 укладеного договору встановлено, що позивач передає відповідачеві з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. газ обсягом до 6300,0 тис. куб.м, у тому числі по місяцях кварталів за графіком, наведеним у цьому пункті.

Відповідно до пункту 3.3 цього договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №3228/15-ТЕ-29 оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (пункт 7.1 договору купівлі-продажу).

За змістом пункту 7.2 договору купівлі-продажу природного газу у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років (пункт 9.3 договору).

Строк дії договору купівлі-продажу природного газу відповідно до пункту 11.1 визначається з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін; і діє в частині поставки газу до 31.12.2015р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

В подальшому до договору між сторонами було укладено ряд додаткових угод, якими, зокрема, змінювалася ціна газу.

Як зазначає позивач, він на виконання умов договору купівлі-продажу протягом січня-грудня 2015 року поставив, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 7620847,41 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за зазначений період (копії відповідних актів приймання-передачі додані до матеріалів справи).

Однак відповідач свої зобовязання щодо своєчасної оплати поставленого природного газу належним чином не виконав.

Як зазначив сам відповідач, остаточний розрахунок за отриманий за договором № 3228/15-ТЕ-29 газ, він здійснив 16.02.2016р.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що несвоєчасне погашення заборгованості сталось не з його вини, оскільки єдиним джерелом сплати за спожитий газ є кошти, які сплачують за теплову енергію населення, релігійні організації, бюджетні установи та госпрозрахункові підприємства.

Відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що станом на 30.11.2016р. набув чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", а отже у позивача взагалі відсутні будь-які правові підстави для стягнення з відповідача пені, 3% річних та інфляційних збитків.

21.02.2017р. господарським судом Сумської області прийнято оскаржуване рішення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 692 Цивільного кодексу України визначає, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту статті 612 Цивільного кодексу України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Відповідно до п.3.1. Постанови Вищого господарського суду України №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги посилався, зокрема, на те, що він є теплопостачальним підприємством, на нього розповсюджується дія Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії". Заборгованість за договором №3228/15-ТЕ-29 від 19.12.2014р. купівлі-продажу природного газу була погашена до звернення позивача до суду з позовом у повному обсязі, тобто до набрання чинності зазначеним Законом. Отже, відповідно до частини 3 статті 7 вказаного Закону нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних підлягають списанню з 30.11.2016р. (з моменту набрання Закону сили).

Мотивуючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд послався на відсутність доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а також на не дотримання відповідної процедури списання заборгованості, згідно положень ст.1 та ч.3 ст.7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі по тексту - Закон). Однак, такий висновок суду першої інстанції є помилковим з огляду на наступне.

Згідно з абз.1, 2 ч.1 ст.1 даного Закону взаєморозрахунки - розрахунки з погашення заборгованості, що проводяться за рахунок видатків державного бюджету учасниками процедури врегулювання заборгованості; договір про організацію взаєморозрахунків - договір, який укладається учасниками процедури врегулювання заборгованості для погашення заборгованості та є підставою для проведення взаєморозрахунків відповідно до цього Закону;

Абзацом 3, 4 наведеної норми встановлено, що заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону - кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Відповідно до п.1 ст.3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Статті 4, 5, 6 Закону регулюють проведення взаєморозрахунків та реструктуризацію заборгованості.

Статтею 7 Закону врегульоване питання списання неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість за енергоносії, централізоване водопостачання та водовідведення.

Частина ч.3 даної статті передбачає, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Тобто, єдиною умовою для списання заборгованості, нарахованої за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є набрання чинності даним Законом.

Наведене є безумовною підставою для списання даної заборгованості та не потребує будь-яких дій від теплопостачального підприємства щодо включення до реєстру в порядку передбаченому ст.3 даного Закону.

Метою цього Закону є поліпшення фінансового становища теплопостачальних підприємств життєзабезпечення, запобігання їхнього банкрутства, забезпечення фінансової стабільності та уникнення кризових ситуацій під час проходження опалювального періоду.

Як свідчать матеріали справи, відповідач листом №62 від 02.02.2017р. звертався до Віце-премєр міністра України щодо розяснення статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Міністерство регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України у відповідь листом №8/10-443-17 від 27.02.2017р. повідомило, що частиною 3 статті 7 Закону №1730, визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Таким чином, нараховані на погашену підприємством заборгованість за спожитий природний газ до набрання чинності Закону №1730 неустойка, штраф (пеня), інфляційні нарахування, проценти річних підлягають списанню на підставі частини 3 статті 7 Закону №1730, яка є нормою прямої дії, без включення підприємства до реєстру.

Враховуючи те, що предметом спору у даній справі, зокрема, є пеня, інфляційні та 3% річних, нараховані на основну заборгованість за спожитий у 2015 році природний газ; заборгованість була погашена відповідачем до звернення позивача до суду з позовом, що підтверджується розрахунками наданими позивачем та не заперечується сторонами; на момент звернення позивача до суду з позовом у позивача були підстави для нарахування пені, інфляційних та 3% річних, однак до прийняття рішення по справі 21.02.2017р. набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", тому відповідно до частини 3 статті 7 вказаного Закону нараховані позивачем пеня, інфляційні та 3% річних підлягають списанню, в звязку з чим рішення місцевого господарського суду в частині стягнення таких сум підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Оскільки у відповідача на час набрання чинності Законом відсутня основна заборгованість за природний газ, то нараховані пеня, інфляційні та річні мають бути списані в силу норми Закону, а отже, відсутні правові підстави для їх стягнення. Проте, зазначені обставини залишені поза увагою господарського суду Сумської області, що призвело до помилкових висновків, покладених в основу оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Сумської області у даній справі прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для справи, та з помилковим застосуванням норм права, що є підставою для його часткового скасування та прийняття у цій частині нового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

У відповідності до статті 49, частини 2 статті 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати за подання позовної заяви відшкодуванню не підлягають, натомість витрати відповідача по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 91, 99, 101, п.2 ст. 103, п.4 ч.1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради задовольнити частково.

Рішення господарського суду Сумської області від 21.02.2017р. у справі №920/1059/16 скасувати в частині часткового задоволення позову і стягненні з ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" 37212,11 грн. пені, 2175,37 грн. суму 3% річних, 3681,01 грн. інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 646,03 грн.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В решті рішення господарського суду Сумської області від 21.02.2017р. у справі №920/1059/16 залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м.Київ, вул.Б. Хмельницького, 6, код 20077720) на користь ОСОБА_2 підприємства "Ромникомунтепло" Роменської міської ради (42000, Сумська область, м. Ромни, вул. Коржівська, 90, код 33219263) 2209,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя В.С. Хачатрян