ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа № 909/823/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі:

головуючого-судді Костів Т.С.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

при секретарі Кобзар О.В.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради, м. Івано-Франківськ, вх. №01-05/668/17 від 14.02.2017 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017 року

у справі №909/823/16

за позовом: першого заступника керівника ОСОБА_2 місцевої прокуратури в інтересах держави, м. Івано-Франківськ

до відповідача: ОСОБА_2 міської ради, м. Івано-Франківськ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Передмістя 2000", м. Львів

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Сервіс", м. Івано-Франківськ

про: визнання незаконним та скасування в частині рішення ОСОБА_2 міської ради №220-6 від 08.07.2016 р.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_5 прокурор, посвідчення №011137 від 24.12.2012 року;

від відповідача: ОСОБА_6 представник на підставі довіреності №2308/01-20/14в від 30.12.2016 року;

від третьої особи 1: не зявився;

від третьої особи 2: не зявився;

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017 року у справі №909/823/16 (суддя Фрич М.М.), позовні вимоги Першого заступника керівника ОСОБА_2 місцевої прокуратури в інтересах держави до відповідача ОСОБА_2 міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "Передмістя 2000", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_4 Сервіс" про визнання незаконним та скасування, в частині, рішення ОСОБА_2 міської ради №220-6 від 08.07.2016 р. задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017 року, у справі №909/823/16, відповідач ОСОБА_2 міська рада подав апеляційну скаргу.

Зокрема, скаржник в апеляційній скарзі посилається на те, що приймаючи оскаржуване рішення міська рада діяла в межах повноважень визначених ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Конституційний Суд України, в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. Прийняте міською радою (як субєктом владних повноважень) рішення про передачу кооперативу у власність та оренду земельної ділянки є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання. Скасування такого акта не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою, має вирішуватися за нормами цивільного законодавства.

Як вказано в постановах Верховного суду України від 11 листопада 2014 року справа №21-405а14, від 6 жовтня 2015 року справа №21-1306а15, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування, (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом, якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Згідно ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Посилається апелянт також на подання позову прокурором без достатніх правових підстав.

На підставі викладеного, апелянт, просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017 р. у справі № 909/823/16 та відмовити у позові.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2017р. справу №909/823/16 призначено судді-доповідачу ОСОБА_7 та іншим суддям, які входять до складу колегії, а саме суддям: Галушко Н.А. та Желіку М.Б..

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.02.2017 р., подані скаржником матеріали визнано достатніми для прийняття їх до провадження, в апеляційній інстанції, розгляд справи призначено на 28.02.2017 р..

Ухвалою суду від 28.02.2017 року розгляд справи відкладався з підстав, викладених у ній.

04.04.2017 року ухвалою суду продовжено строк розгляду спору у справі № 909/823/16 на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 18.04.2017 року.

Представникам сторін розяснено їх права та обовязки згідно ст.22 ГПК України.

В судове засідання 18.04.2017 року, зявився представник апелянта, подану апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі, надав усні пояснення по суті спору.

Прокурор в судовому засіданні 18.04.2017 року, проти поданої апеляційної скарги заперечив, рішення суду першої інстанції від 12.01.2017 року вважає законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін апеляційну скаргу без задоволення.

Представники третіх осіб 1,2 в судове засідання 18.04.2017 року не зявились, причин неявки суду не доповіли, хоча були належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду спору, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Згідно із п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, враховуючи, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана судом обовязковою, а також достатність матеріалів справи для розгляду апеляційної скарги по суті, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та апелянта, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне:

як правильно встановив суд першої інстанції, рішенням ОСОБА_2 міської ради №220-6 від 08.07.2016 р. пролонговано договір оренди землі від 23.05.2011 року, укладений з ТзОВ фірма "Екстім", який припинив свою дію 14.11.2014 року. На підставі рішення 5 сесії 6 скликання ОСОБА_2 міської ради №49-5 від 03.02.2011 року між ОСОБА_2 міською радою та ТзОВ фірма "Екстім" укладено договір №153 від 23.05.2011 року оренди земельної ділянки площею 2,2905 по вул. Юліана Целевича в м. Івано-Франківську, для будівництва групи багатоквартирних житлових будинків з комплексом розширеної інфраструктури торгівлі та побутового обслуговування населення, кадастровий номер :01:008:0057. Державна реєстрація договору проведена 14.11.2011 року. Відповідно до п. 42 вказаного договору він набуває чинності з моменту підписання сторонами та державної реєстрації. Пунктом 8 договору визначено строк його дії - 3 роки, таким чином позивач стверджує, що дія договору оренди земельної ділянки №53 від 23.05.2011 закінчилася 14.11.2014 року. Під час дії договору орендар неналежно виконував умови договору та допустив заборгованість за період 2013-2014 років по сплаті орендної плати в розмірі 259228,89 грн., що підтверджується інформацією ДПІ у м. Івано-Франківську №991/909-15-125-03-32/1842 від 19.08.2016 року. Рішеннями ОСОБА_2 міської ради №1684-52 від 24.02.2015 року, №1775-54 від 26.05.2015 року, №40-3 від 28.01.2016 року, було відмовлено в продовженні даного договору оренди.

Заявою від 31.05.2016 року, ТзОВ "Передмістя 2000", просить міського голову ОСОБА_2 поновити термін дії договору оренди земельної ділянки розташованої в м. Івано-Франківську по вул. Юліана Целевича, площею 2,2905 га. Рішенням ОСОБА_2 міської ради №220-6 від 08.07.2016 року вирішено поновити термін оренди земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю "Передмістя 2000" на три роки. На підставі вказаного рішення між ОСОБА_2 міською радою та ТзОВ "Передмістя 2000" укладено додаткову угоду, відповідно до якої термін дії договору - до 08.07.2019 року.

При вирішенні спору суд першої інстанції підставно виходив з того, що відповідно до ст.144 Конституції України - органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до п.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" - акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Відповідно до ч.1 ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Відповідно до ст.13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.31 Закону України "Про оренду землі"- договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України "Про оренду землі" орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Правильно встановивши, що державна реєстрація договору оренди землі відбулася 14.11.2011 року, а відповідно до п. 8 договору строк його дії закінчився 14.11.2014 р., суд першої інстанції також правильно встановив, що внаслідок порушення орендарем своїх обовязків за договором, він не користується зазначеним переважним правом.

Згідно із ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Таке право належить не лише орендареві, який належно виконував свої обовязки, в ході розгляду справи орендар не покликався на своє переважне право. Однак, з матеріалів справи вбачається, що орендодавець у встановленому порядку заперечував проти продовження строку договору оренди. Так, рішенням ОСОБА_2 міської ради №1684-52 від 24.02.2015 р. та рішенням ОСОБА_2 міської ради №1775-54 від 26.05.2015 р., орендареві було відмовлено в поновленні строку оренди земельної ділянки.

Конституційний Суд України в пункті 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У звязку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі. . Як вказано в постановах Верховного суду України від 11 листопада 2014 року справа №21-405а14, від 6 жовтня 2015 року справа №21-1306а15, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття органом місцевого самоврядування (як субєктом владних повноважень) ненормативного акта, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів (зокрема, рішення про передачу земельних ділянок у власність, укладання договору оренди), позов, предметом якого є спірне рішення органу місцевого самоврядування, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального захисту.

Однак, посилання скаржника на те, що прийняте міською радою (як субєктом владних повноважень) рішення є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання, а його скасування не породжує наслідків для власника чи орендаря земельної ділянки, оскільки захист порушеного права у разі набуття права власності на земельну ділянку або укладання договору оренди юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства, не стосується спірних відносин. Так, право оренди є триваючим і виникло воно не автоматично в силу норм ст. 33 Закону України «Про оренду землі», а на підставі оскаржуваного рішення. З урахуванням наведеного, прокурором правильно був обраний спосіб захисту.

Покликання на прийняття оскаржуваного рішення у межах повноважень не впливає на висновки суду. Так, не заперечуючи компетенції органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, суд першої інстанції підставно звернув увагу на те, що ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в силу фактичних обставин справи не була правовою підставою для прийняття оскаржуваного рішення. Окрім того, своїми рішеннями двічі орган місцевого с самоврядування визнавав неможливість за даних обставин поновлення строку оренди, а оскаржуваним рішенням за аналогічних фактичних обставин, по-суті, відмінив свої попередні акти індивідуального характеру.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У відповідності до ч. 1 ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Однак, у встановленому законом порядку підстави, передбачені у ст. 104 ГПК України для скасування або зміни судового рішення не були доведені суду належними доказами.

Відтак, беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017 р. у справі № 909/823/16 прийняте на підставі матеріалів справи, у відповідності до норм матеріального та процесуального права, посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, висновків господарського суду Івано-Франківської області не спростовують, а відтак, не визнаються такими, що можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст.ст. 1, 21, 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради, м. Івано-Франківськ, вх. №01-05/668/17 від 14.02.2017 року-залишити без задоволення, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12.01.2017 р. у справі № 909/823/16 без змін.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

3.Матеріали справи скеровуються до господарського суду Івано-Франківської області.

Повний текст постанови суду оформлено і підписано відповідно до вимог статті 105 ГПК України 21.04.2017 року.

Головуючий-суддя Костів Т.С.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Желік М.Б.