РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.04.2017Справа №910/1999/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Волеум індастріз"

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІ ЕНЕРГОЗБЕРІГАЮЧІ ТЕХНОЛОГІЇ"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕЛЕКТ ГРУП"

третя особа 1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів -

Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Агро Трейдінг"

третя особа 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів -

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайрус ЛТД"

про визнання договору недійсним

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Гладкий Р.В. (довіреність б/н від 25.01.2017)

від відповідача 1: не з'явився

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи 1: не з'явився

від третьої особи 2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Волеум індастріз" (позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "НОВІ ЕНЕРГОЗБЕРІГАЮЧІ ТЕХНОЛОГІЇ" (відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "СЕЛЕКТ ГРУП" (відповідач 2) про визнання недійсним договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що оспорюваний Договір поставки № 1-15122015 від 15.12.2015 містить ознаки фіктивного правочину, а також був укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, оскільки метою його укладення було збереження цілісності майна, що є предметом іпотеки за договором іпотеки № 1/28122015 від 29.12.2015.

Разом із позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 порушено провадження по справі № 910/1999/17 та призначено її розгляд на 28.02.2017.

Також позивачем до свого позову було долучено клопотання про здійснення фіксування судового процесу.

Відповідно до п. 7 ст. 81-1 ГПК України, на вимогу хоча б одного учасника судового процесу у суді першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи по суті або за ініціативою суду здійснюється фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Враховуючи те, що матеріали справи містять клопотання позивача про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису, при розгляді справи № 910/1999/17 буде здійснюватись фіксування судового процесу.

В судове засідання 28.02.2017 з'явився представник позивача. Представники відповідачів не з'явились, витребуваних судом відзивів на позовну заяву і документів не надали, про причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача надав суду пояснення щодо обставин справи та щодо поданого разом з позовом клопотання про забезпечення позову.

Судом було відкладено розгляд клопотання про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 залучено до участі у справі № 910/1999/17 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Іст Агро Трейдінг" та відкладено розгляд справи на 16.03.2017.

03.03.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи по справі.

В судове засідання 16.03.2017 з'явились представники позивача та третьої особи. Представники відповідачів не з'явились, витребуваних судом відзивів на позовну заяву і документів не надали, про причини неявки суд не повідомили.

В судовому засіданні 16.03.2017 вирішувалось питання щодо необхідності залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю "Сайрус ЛТД", як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, на що представник позивача зазначив, що заперечує проти залучення третьої особи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.03.2017 залучено до участі у справі № 910/1999/17 як третю особу 2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Сайрус ЛТД" та відкладено розгляд справи на 30.03.2017.

В судове засідання 30.03.2017 з'явився представник позивача. Представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, витребуваних судом документів не надали, про причини неявки суд не повідомили.

Представник позивача заявив клопотання про продовження строку вирішення спору, клопотання про витребування доказів, надав пояснення щодо заявлених клопотань та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до заявленого позивачем клопотання про витребування доказів позивач просить суд витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бородіної Ольги Василівни копію договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015 укладеного між ТОВ "НОВІ ЕНЕРГОЗБЕРІГАЮЧІ ТЕХНОЛОГІЇ" та ТОВ "СЕЛЕКТ ГРУП" в забезпечення виконання якого було посвідчено Договір іпотеки № 1/28122015 від 29.12.2015, який зареєстрований в реєстрі під № 4101.

Відповідно до частини 1 статті 38 Господарського процесуального кодексу України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів.

Суд задовольнив клопотання позивача про витребування доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.03.2017 продовжено строк вирішення спору у справі № 910/1999/17 на 15 днів, розгляд справи № 910/1999/17 відкладено на 20.04.2017.

03.04.2017 від відповідача 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

18.04.2017 від Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу надійшли витребувані судом документи.

У судове засідання 20.04.2017 представники відповідачів та третіх осіб не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

У судовому засіданні позивач подав клопотання з проханням зобов'язати податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві провести податкову перевірку щодо реального виконання договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015.

Також позивачем заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, у судовому засіданні позивач підтримав заяву про забезпечення позову.

Розглянувши клопотання відповідача 1 та позивача про відкладення розгляду справи, суд, зазначає наступне.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу з метою реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи.

Неможливість бути присутнім в судовому засіданні представника відповідача не являється такими обставинами. При цьому, нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі, тому неможливість представника відповідача бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника судового процесу на участь у судовому засіданні.

Суд приймає до уваги, що сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи відкладався). Проте, будь-яких посилань на можливість надання нових доказів по справі позивачем не наведено, а відповідачем заперечень по суті позову до суду не надано.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача 1 та позивача про відкладення розгляду справи.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову (подану разом із позовною заявою), суд дійшов висновку, що дана заява не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У своїй заяві позивач просить суд забезпечити позов та накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "НОВІ ЕНЕРГОЗБЕРІГАЮЧІ ТЕХНОЛОГІЇ" на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.04.2013, індексний номер 2894298, виданого реєстраційною службою Братського районного управління юстиції Миколаївської області, та знаходиться за адресою: Миколаївська область, Братський район, смт. Братське, вул. Промислова, 4.

Необхідність вжиття заходів до забезпечення позову мотивована тим, що відповідач 1 може здійснити відчуження спірного майна, що призведе до неможливості виконати рішення суду.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Положеннями пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, враховуючи наведені позивачем доводи щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, а також суду не надано жодних доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, враховуючи, що предметом позову є визнання недійсним договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, у зв'язку із чим суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання позивача про зобов'язання податкової інспекції у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві провести податкову перевірку щодо реального виконання договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015, суд дійшов висновку, що вказане клопотання не підлягає задоволенню, оскільки таким правом суд не наділений нормами чинного Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив суд їх задовольнити.

З огляду те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 20.04.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

18.12.2014 між позивачем (покупець) та третьою особою 1 (постачальник) було укладено Договір постачання №1812/1, відповідно до п. 1.1. якого постачальник продає, а покупець приймає та оплачує олію соняшникову нерафіновану українського походження врожаю 2013-2014 наливом, у кількості та асортименті згідно підписаних сторонами специфікацій та/або Додаткових угодах, які є невід'ємною частиною цього Договору.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором постачання №1812/1 від 18.12.2014 між позивачем та відповідачем-1 був укладений Договір поруки, за умовами якого відповідач-1 гарантує виконання третьою особою 1 взятих на себе зобов'язань за Договором постачання №1812/1 від 18.12.2014 на поставку олії соняшникової врожаю насіння 2014 року українського походження, а саме при невиконанні третьою особою взятих на себе зобов'язань в частині поставки вже сплаченого товару, відповідач-1 компенсує 100% суми, яка дорівнює сумі невиконання третьою особою умов Договору постачання перед позивачем, та зобов'язується нести у повному обсязі солідарну відповідальність за невиконання третьою особою зобов'язань з поставки товару.

Також, умовами Договору поруки визначено, що у разі виникнення зобов'язання перед позивачем, третя особа та відповідач-1 відповідають як солідарні боржники, і позивач має право на власний розсуд також має право вимагати виконання зобов'язання третьої особи окремо відповідачем-1.

За твердженням позивача, останній належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за договором постачання №1812/1 від 18.12.2014 та здійснив оплату товару у визначений договором строк, однак третя особа 1 поставку товару не здійснила та грошові кошти не повернула, у зв'язку з чим позивач звернувся до Господарського суду Івано-Франківської області.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 у справі № 909/203/16 було встановлено, що на виконання умов договору постачання № 1812/1 від 18.12.2014 позивач здійснив оплату товару на загальну суму 4 536 000 грн., проте третьою особою 1 товар поставлено не було, грошові кошти позивачу не повернуті. Враховуючи наявність укладеного між позивачем та ТОВ "АГРОСЕРВІС ПВП" договору поруки № 17/12 від 17.12.2014, та встановлення судом під час розгляду справи укладання між позивачем та відповідачем-1 договору поруки від 17.12.2014, суд вимоги позивача задовольнив в повному обсязі, визнав укладеним договір поруки від 17.12.2014 між позивачем і відповідачем-1, та стягнув з третьої особи, відповідача-1 та ТОВ "АГРОСЕРВІС ПВП" солідарно на користь позивача 5 794 895,34 грн., з яких 4 563 000 грн. основного боргу, 907 200 грн. штрафу, 124 895,34 грн. 3 % річних, 226 800 грн. збитків та 86 923,42 грн. судового збору.

15.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НОВІ ЕНЕРГОЗБЕРІГАЮЧІ ТЕХНОЛОГІЇ" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сайрус ЛТД" (постачальник) укладено договір поставки № 1-15122015, відповідно до якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупця насіння соняшникове врожаю 2015, а покупець зобов'язується оплатити та прийняти товар.

Відповідно до п. 2.1 спірного договору, загальна вартість товару, що постачається за цим договором складає 47500000,00 грн. з ПДВ.

29.12.2015, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором поставки № 1-15122015 від 15.12.2015, між відповідачем-1 (іпотекодавець) та відповідачем-2 (іпотекодержатель) укладено Договір іпотеки №1/28122015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бородіною О.В. за реєстр. № 4102, відповідно до п. 4.1. якого предметом іпотеки є нерухоме майно за адресою: Миколаївська область, Братський район, смт. Братське, вул. Промислова, буд. 4, яке належить відповідачу-1 відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25.04.2013 р., індексний номер 2894298, виданого Реєстраційною службою Братського районного управління юстиції Миколаївської області.

Вартість предмета іпотеки визначено у сумі 32 136 610,33 грн. з ПДВ (п. 4.4. Договору іпотеки).

За твердження позивача, укладення спірного договору поставки № 1-15122015 стало підґрунтям для укладення договору іпотеки та відчуження відповідачем 1 свого майна.

Позивач вважає, що шляхом укладання оспорюваного Договору поставки та, в подальшому, передачею в іпотеку відповідачу-2 наявного у відповідача-1 нерухомого майна, відповідач-1 свідомо здійснив дії, якими ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань за Договором поруки від 17.12.2014 р. та позбавив позивача можливості реального виконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 у справі №909/203/16 про стягнення заборгованості за Договором постачання солідарно з відповідача-1 та третьої особи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач стверджує, що спірний договір поставки № 1-15122015 від 15.12.2015 містить ознаки фіктивного правочину, укладений без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином, оскільки метою його укладення було лише збереження майна, що є предметом договору іпотеки.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Позивачем, який не є стороною спірного правочину, оскаржується договір поставки № 1-15122015 від 15.12.2015, укладений між відповідачами.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 у справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

Порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; а обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір поставки № 1-15122015 від 15.12.2015, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Підставою для визнання недійсним договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015 позивач вказує те, що спірний договір містить ознаки фіктивного правочину та не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Обґрунтовуючи порушення прав позивача спірним правочином, позивач посилається на те, що шляхом укладання оспорюваного Договору поставки та, в подальшому, передачею в іпотеку відповідачу-2 наявного у відповідача-1 нерухомого майна, відповідач-1 свідомо здійснив дії, якими ухилився від виконання взятих на себе зобов'язань за Договором поруки від 17.12.2014 р. та позбавив позивача можливості реального виконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 у справі №909/203/16 про стягнення заборгованості за Договором постачання солідарно з відповідача-1 та третьої особи.

У статті 234 ЦК України унормовано, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Як роз'яснено пунктом 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 663 ЦК України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк - відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Зі змісту п. 3.1 спірного договору поставки вбачається, що товар за цим договором має бути поставлений протягом шести місяців з моменту отримання постачальником передоплати у розмірі 100 відсотків загальної вартості товару.

При цьому, відповідно до п. 9.1 спірного договору, останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2030.

Таким чином, твердження позивача про відсутність будь-яких первинних документів за спірним договором, що свідчили б про переказ коштів чи поставку товару, не є безумовною підставою стверджувати, що договір поставки не спрямований на реальне настання правових насідків.

Оскільки сторонами встановлено строк дії спірного договору поставки до 31.12.2030, то відповідач 1 має право здійснити попередню оплату в будь-який момент в період дії договору.

Таким чином, відсутність у матеріалах справи первинних документів, які б свідчили про виконання сторонами спірного договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження умислу відповідачів в укладенні спірного правочину, як і не надано доказів, що відповідачі не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності ознак фіктивності договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015.

Щодо твердження позивача про порушення спірним правочином прав позивача, то суд зазначає наступне.

Так, позивачем не доведено, яким чином укладення між відповідачами спірного договору поставки впливає на виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 у справі №909/203/16, оскільки за спірним договором поставки жодне нерухоме майно відповідача 1 не відчужувалось.

Позивач стверджує, що внаслідок укладення спірного договору поставки в подальшому було укладено Договір іпотеки №1/28122015, який став перешкодою для реального виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 у справі №909/203/16.

Проте, суд зазначає, що предметом позову є визнання недійсним саме договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015, а не договору іпотеки №1/28122015, за яким передано майно відповідача 1. Крім того, судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 03.08.2016 у справі № 910/7527/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.11.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 09.03.2017 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Волеум індастріз" про визнання недійсним договору іпотеки №1/28122015 відмовлено.

Більше того, позивачем не доведено неможливості виконання рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 14.04.2016 у справі №909/203/16, не надано будь-яких доказів на підтвердження зазначених у позові обставин щодо відсутності у відповідача 1 грошових коштів та інших матеріальних ресурсів, як і не доведено, що саме у в'язку з укладенням спірного договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015 виконання рішення є неможливим.

Відповідно до ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачем, у відповідності до ст. ст. 33-34 ГПК України, не доведено суду наявності обставин, які у відповідності до чинного законодавства є підставою для визнання оспорюваного договору поставки недійсним. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним договору поставки № 1-15122015 від 15.12.2015 та беручи до уваги те, що позивач не є стороною договору поставки, а обставин, які б свідчили про те, що укладення оспорюваного договору порушує його права відсутні, то суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, суд відмовляє в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Волеум індастріз".

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову судовий збір, відповідно до ст. ст. 49 ГПК України, покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 25.04.2017.

Суддя С.О. Турчин