РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2017Справа № 910/2336/17
За позовом Вишгородського міського комунального підприємства "Водоканал"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 14 876,56 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Колісник С.О. (представник за довіреністю №223-ю від 13.06.2016р.);

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Вишгородське міське комунальне підприємство "Водоканал" (надалі - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач) суми заборгованості за Договором №361 на послуги водопостачання та водовідведення від 08.04.2009р.в розмірі 14 876,56 грн., з яких 6 985,77 грн. сума основного боргу, 6 884,28 грн. пені, 349,29 грн. штрафу, 566,59 грн. інфляційних втрат та 90,63 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неналежним чином виконуються зобов'язання за договором в частині оплати наданих позивачем послуг, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість, за наявності якої позивач нарахував та заявив до стягнення також пеню та штраф, передбачені умовами договору, а також на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України - інфляційні втрати та 3 % річних.

Відповідач письмового відзиву на позовну заяву до матеріалів справи не надав, явку свого представника в судові засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 21.03.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.03.2017р. розгляд справи відкладено до 11.04.2017р.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача, належним чином повідомленого про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 11 квітня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.04.2009р. між позивачем (постачальник) та відповідачем (абонент) було укладенио Договір №361 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується надавати абонентові послуги водопостачання та приймання каналізаційних стоків за адресою: АДРЕСА_1, абонент зобов'язується сплачувати за вищевказані послуги, належно експлуатувати водопровідні та каналізаційні мережі, пристрої та прилади на них, які перебувають у нього на балансі, згідно цього договору, Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008 р. (Правила), Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи міст і селищ України та Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення, Правил приймання стічних вод у систему каналізації м. Вишгород.

За змістом п. 2.1.1. Договору кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками лічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показників водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Показання лічильників можуть бути прийняті постачальником для розрахунків у письмовому вигляді.

Згідно з п. 2.2.1. Договору абонент в термін з 20 по 25 число поточного місяця надає постачальнику звіт про кількість використаної оди та відведених стоків або даних знятих представником постачальника з приладів обліку абонента. На основі поданого звіту про кількість використаної води та відведених стоків або даних знятих представником постачальника з приладів обліку абонента, абоненту виписується рахунок на оплату. Оплата платіжних документів здійснюється абонентом самостійно в 3-денний термін з дня отримання рахунку, але не пізніше 28 числа звітного місяця.

Договір укладається на один рік і набуває чинності з моменту підписання його сторонами. Договір вважається пролонгованим на новий строк, якщо за двадцять днів до припинення його дії жодна із сторін не повідомить про це іншу сторону (п.7.1. Договору).

Позивач вказує на те, що за період з 09.08.2016р. по 26.12.2016р. у відповідача виникла заборгованість за надані згідно Договору послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 6 985,77 грн., що підтверджується актами перевірки лічильників № 1461 від 09.08.2016р., № б/н від 26.10.2016р. та № 1461 від 26.12.2016р. та актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № В1461/0816 від 26.08.2016р. на суму 6 273,72 грн., № В1461/1016 від 26.10.2016р. на суму 527,52 грн. та № В1461/1216 від 26.12.2016р. на суму 184,53 грн., які підписані сторонами та скріплені відтисками штампу позивача.

Позивачем на підставі п. 2.2.1. Договору було виставлено відповідні рахунки-фактури на оплату наданих послуг а саме № В1461/0816 від 26.08.2016р. на суму 6 273,72 грн., № В1461/1016 від 26.10.2016р. на суму 527,52 грн. та № В1461/1216 від 26.12.2016р. на суму 184,53 грн., які були залишені без оплати зі сторони відповідача.

Спір у даній справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором по оплаті наданих послуги з водопостачання та водовідведення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором послуг.

Частиною 1 ст. 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

В силу положень ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України замовник зобов'язаний оплатити надані йому послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір послуг є оплатним, відтак одним із основних обов'язків замовника є оплата їх вартості. Ціна - грошове відображення вартості послуг.

Факт надання позивачем передбачених договором послуг є доведеним, документально підтвердженим та не спростований відповідачем належними та допустимими доказами.

За змістом п. 2.2.1. Договору оплата платіжних документів здійснюється абонентом самостійно в 3-денний термін з дня отримання рахунку, але не пізніше 28 числа звітного місяця.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України та враховуючи п. 2.2.1. Договору, відповідач повинен був розрахуватись за надані позивачем послуги не пізніше 28 числа звітного місяця, а прострочення оплати вартості вказаних вище послуг у відповідача виникло з наступного дня.

Відтак, строк виконання грошового зобов'язання відповідача по оплаті наданих позивачем згідно Договору послуг на момент розгляду справи настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 6 985,77 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 6 884,28 грн. пені, 349,29 грн. штрафу, 566,59 грн. інфляційних втрат та 90,63 грн. 3% річних.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений Договором строк свого обов'язку з плати вартості наданих позивачем послуг не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання (в т.ч. у період, який вказано позивачем), тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. п. 2.2.1., 4.2. Договору у разі порушення строків виконання зобов'язань по оплаті за надані послуги, абонент сплачує постачальнику пеню в розмірі 1 % за добу по день фактичної оплати, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення платежу.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача суми пені в розмірі 6 884,28 грн., розрахунок якої додано позивачем до позовної заяви.

Перевіривши вказаний розрахунок пені, судом визнано його необґрунтованим та таким, що не відповідає умовам договору та нормам чинного законодавства України, у зв'язку з чим судом зобов'язано позивача надати розрахунок пені по подвійній обліковій ставці НБУ по кожному періоду прострочення оплати вартості послуг з урахуванням п. 2.2.1. та п. 4.2. Договору.

Позивачем на виконання вимог ухвали суду, надано для долучення до матеріалів справи розрахунок пені по кожному періоду прострочення оплати вартості послуг (акту здачі-прийняття робіт (надання послуг)), який перевірено судом та встановлено, що він відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору та є арифметично вірним у зв'язку з чим, вимоги позивача про стягнення пені підлягають частковому задоволенню на суму 869,19 грн.

Згідно ч. 4 ст. 213 Господарського кодексу України штраф як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Отже, пеня і штраф є різновидами неустойки, які не можна ототожнювати.

Пунктом 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

За умовами п. 4.6 Договору за безпідставну відмову оплатити рахунок, абонент сплачує постачальнику штраф у розмірі 5% від суми, яку відмовився сплатити. Сплата штрафу не звільняє абонента від обов'язку оплатити рахунок постачальника.

Дії відповідача є порушенням умов договору та останнім не надано суду доказів мотивованої відмовити від оплати виставлених позивачем рахунків на оплату наданих позивачем послуг, що в свою чергу є підставою для застосування відповідальності (нарахування штрафу) відповідно до п. 4.6. Договору.

Судом перевірено наданий позивачем до матеріалів справи розрахунок штрафу та встановлено, що він відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору, сума штрафу розрахована позивачем є арифметично вірною, у зв'язку з чим, вимоги позивача про стягнення 349,29 грн. штрафу підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 2. Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 N 52/30).

Судом перевірено наведені у матеріалах справи розрахунки інфляційних втрат та 3% річних та встановлено, що вони відповідають нормам цивільного законодавства та умовам Договору та є арифметично вірними, у зв'язку з чим, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 566,59 грн. інфляційних втрат та 90,63 грн. 3% річних підлягають задоволенню у повному обсязі.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у нього підстав для невиконання зобов'язань, передбачених умовами Договору, укладеного з позивачем.

Враховуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені в справі №910/2336/17 підлягають частковому задоволенню та до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає 6 985,77 грн. суми основного боргу, 869,19 грн. пені, 349,29 грн. штрафу, 566,59 грн. інфляційних втрат та 90,63 грн. 3% річних.

Судовий збір позивача у розмірі 953,06 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_2) на користь Вишгородського міського комунального підприємства "Водоканал" (ідентифікаційний код 03346615, адреса: 07300, Київська обл., м. Вишгород, вул. Набережна, 8-А) 6 985,77 грн. (шість тисяч дев'ятсот вісімдесят п'ять гривень 77 коп.) суми основного боргу, 869,19 грн. (вісімсот шістдесят дев'ять гривень 19 коп.) пені, 349,29 грн. (триста сорок дев'ять гривень 29 коп.) штрафу, 566,59 грн. (п'ятсот шістдесят шість гривень 59 коп.) інфляційних втрат, 90,63 грн. (дев'яносто гривень 63 коп.) 3% річних та 953,06 грн. (дев'ятсот п'ятдесят три гривні 06 коп.) судового збору.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

5. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 18.04.2017р.

Суддя С.М. Морозов