ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Справа № 914/2853/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого судді: Данко Л.С.,

суддів: Галушко Н.А.,

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», № 14/4-115 від 14.02.2017 р. (вх. № 01-05/834/17 від 23.02.2017 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 26 січня 2017 року

у справі № 914/2853/16 (суддя Мороз Н.В.),

порушеній за позовом

позивача: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ,

до відповідача: Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго» м. Червоноград, Львівської області,

про: стягнення 2789394,52 грн., в т.ч. 2050032,41 грн. - пені, 144019,23 грн. - 3% річних, 595342,88 грн. - інфляційних втрат та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: ОСОБА_2 п/к за довіреністю № 14-90 від 18.04.2014 р. (довіреність видано строком на три роки).

від відповідача: не прибув.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представникам розяснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представником апелянта подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2017 року, справу № 914/2853/16 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги та ухвалою суду від 27.02.2017 року прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», № 14/4-115 від 14.02.2017 р. (вх. № 01-05/834/17 від 23.02.2017 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 15.03.2017 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах справи).

У звязку із перебуванням судді Орищин Г.В. у відрядженні з 13.05.2017 р. по 15.03.2017 р. (а. с. 136) судове засідання призначене на 15.03.2017 р. не відбулося. З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 р. розгляд справи № 914/2853/16 призначено на 12.04.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою.

В судове засідання (12.04.2017 р.) представник апелянта/позивача прибув, викладене в апеляційній скарзі підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, заперечив проти викладеного у відзиві відповідача на апеляційну скаргу, просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 року у справі № 914/2853/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 1025016,21 грн. скасувати та прийняти нове рішення в тій частині, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 1025016,21 грн., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 року у справі № 914/2853/16 залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, на виконання вимог ухвали, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду за вх. № ЛАГС 01-04/1955/17 від 15.03.2017 р., подав відзив на апеляційну скаргу № 489 від 10.03.2017 р., просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

З огляду на наведене колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою ст. 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 р. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», № 14/4-115 від 14.02.2017 р. (вх. № 01-05/834/17 від 23.02.2017 р.) до провадження та з підстав зазначених в ухвалі суду від 16.03.2017 р. розгляд справи повторно приз6начено до розгляду на 12.04.2017 р., про що сторін було повідомлено рекомендованою кореспонденцією.

Однак, уповноважений представник відповідача в судове засідання, не прибув.

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість одного з представників сторін бути присутнім у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Стаття 22 ГПК України зобовязує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до приписів ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 р. участь уповноважених представників сторін обовязковою не визнавалась (а. с. 139-140).

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи № 914/2853/16 та прийшла до висновку, розглядати справу без участі представника відповідача, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 р. у справі № 914/2853/16 (суддя Мороз Н.В.) позовні вимоги задоволено частково, вирішено стягнути з Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго» (м. Червоноград, вул. Промислова, 1, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код ЄДРПОУ 20077,20 грн. пені, 595342,88 грн. - інфляційних втрат та 144019,23 грн. 3% річних та 41841,00 грн. - судового збору (п. п. 1, 2 резолютивної частини рішення). Пунктом третім резолютивної частини вирішено в решті позовних вимог відмовити (п. 4 резолютивної частини рішення) (а. с. 97, 98-106).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а. с. 118-125), просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 року у справі № 914/2853/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 1025016,21 грн. скасувати та прийняти нове рішення в тій частині, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 1025016,21 грн., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 року у справі № 914/2853/16 залишити без змін, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, так як суд першої інстанції неповністю зясував обставини, що мають значення для справи, що призвело до незаконного рішення.

Апелянт в апеляційній скарзі, в основному покликається на те, що судом першої інстанції приймаючи рішення в частині зменшення розміру пені безпідставно взяв до уваги в односторонньому порядку лише доводи відповідача про скрутне фінансове становище та наявність виняткових обставин, які на думку скаржника у відповідача та в матеріалах справи відсутні. Крім того, судом в даному випадку слід було обєктивно оцінити, чи даний випадок є винятковим, виходячи з інтересів сторін, а не лише доводи відповідача, причини неналежного виконання або невиконання зобовязання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, однак, судом не було враховано жодного аргументу, доводу чи доказу позивача, не зазначивши мотивів такого неврахування, чим порушено норми процесуального права.

Також апелянт вважає, що сума нарахованих штрафних санкцій у сумі 2050032,41 грн. є значно меншою в порівняні зі збитками кредитора, а саме сумою інфляційних втрат в сумі 595342,88 грн., які нараховані на заборгованість в сумі 28656851,73 грн., яка була сплачена з простроченням строків передбачених умовами договору, відтак, на думку апелянта, суд не мав права зменшувати санкції (пеню).

Апелянт також зазначає, що місцевим господарським судом не було надано правової оцінки доказам наданих сторонами в обґрунтування своїх позицій, щодо наявності чи сукупності збитків, а відтак, не мав права застосовувати до спірних правовідносин статтю 233 Цивільного кодексу України, не зясувавши всіх обставин, зясування яких передбачене вищезазначеною статтею.

Таким чином, на думку скаржника, правових підстав для зменшення розміру пені у місцевого господарського суду не було, а тому просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 року у справі № 914/2853/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 1025016,21 грн. скасувати та прийняти нове рішення в тій частині, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» щодо стягнення штрафних санкцій, а саме пені у сумі 1025016,21 грн., у стягненні якої було відмовлено, задовольнити у повному обсязі. В іншій частині рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 року у справі № 914/2853/16 залишити без змін,

Як вбачається з матеріалів даної справи, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося з позовом (а. с. 6-10) до Комунального підприємства «Червоноградтеплокомуненерго» про стягнення заборгованості в сумі 2789394,52 грн. з яких: 2050032,41 грн. пеня, 144019,23 грн. 3% річних, 595342,88 грн. інфляційні втрати та стягнення судових витрат.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 08.12.2014 р. між Публічним акціонерним товариством «Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (Продавець за договором, позивач у справі) з однієї сторони, та Комунальним підприємством «Червоноградтеплокомуненерго» (Покупець за договором, відповідач у справі), з іншої сторони, було укладено Договір на купівлю-продаж природного газу № 2157/15-ТЕ-21 (надалі Договір) (а. с. 34-39) та додаткові угоди до цього Договору, які є його невідємними частинами: № 1 від 20.03.2015 р. (а. с. 40), № 2 від 20.07.2015 р. (а. с. 41), № 3 від 30.07.2015 р. (а. с. 42), № 4 від 15.10.2015 р. (а. с. 43), № 5 від 25.11.2015 р. (а. с. 44).

Зазначений вище Договір та додаткові угоди до нього укладені між сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписані повноважними представниками обох сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає приписам ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки суду не доведено зворотнього.

Відповідно до умов п.1.1 договору, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД № 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору. Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням (п.1.2. договору).

Обсяги передачі газу протягом 2015р., у тому числі по місяцях кварталів передбачені п.2.1 договору.

Право власності на газ переходить від продавця до покупця у пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, повязану з правом власності на газ (п.3.1 договору).

Згідно п.3.3. договору, приймання передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання - передачі газу.

Відповідно до п. 3.4 договору сторони погодили, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірники акта приймання-передачі газу, в якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до вимог п.6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

В силу п.9.3 укладеного договору, сторонами збільшено позовну давність - строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав встановлюється тривалістю у 5 років.

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11. договору).

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем свої зобов'язання за договором виконані в повному обсязі та поставлено відповідачу протягом січня - грудня 2015р., природного газу в об'ємі 13546,938 тис. куб. на загальну суму 28656851,73 грн., що підтверджується актами приймання - передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками сторін (а. с. 45-51), що не заперечується сторонами у справі.

Однак, відповідач у порушення умов Договору з внесеними до нього змінами додатковими угодами розрахувався за поставлений природний газ несвоєчасно, у звязку з чим, позивач нарахував відповідачу пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання, інфляційні втрати та 3 % річних.

Отже, неналежне, на думку позивача, виконання відповідачем своїх обов'язків по оплаті поставленого природного газу слугувало підставою для звернення з позовом до суду про стягнення з відповідача 2050032,41 грн. пені нарахованої за неналежне виконання зобовязань на підставі п.7.2. договору, 144019,23 грн. 3 % річних та 595342,88 грн. інфляційних втрат нарахованих на підставі ст.625 ЦК України за неналежне виконання зобовязань, що загалом становить 2789394,52 грн.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду Львівської області слід залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші право чини.

Відповідно до приписів частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст.526 ЦК України та ст.193 ГК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно вимог ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ч.1. ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу (ч.1 ст.693 ЦК України).

Згідно приписів ч.1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, відтак, твердження відповідача щодо відсутності вини у простроченні оплати за отриманий природний газ не може звільнити його від відповідальності за неналежне виконання зобовязання.

У відповідності до п.3 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 216 ГК України встановлює, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування саме до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених законами та договором. При цьому, у відповідності до ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. Відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобовязання контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Згідно ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п.7.2. договору, у разі невиконання покупцем п.6.1. договору, покупець у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожен день прострочення.

Колегією суддів перевіривши розрахунок поданий позивачем щодо нарахування пені встановлено, що такий розрахунок проведений у відповідності до умов договору, у звязку простроченням строків оплати та неналежним виконанням зобовязань, відтак, позивачем правомірно розраховано відповідачу пеню у розмірі 2050032,41 грн.

Крім того, позивачем крім нарахованої суми пені також нараховані до стягнення з відповідача три відсотки річних в сумі 144019,23 грн. та інфляційні втрати в сумі 595342,88 грн., які нараховані відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 2. ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 3.1 та 4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» розяснено, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, та сплата трьох процентів річних від простроченої суми не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі наведеного, колегією суддів перевіривши проведений позивачем розрахунок, встановив, що позивачем за прострочення виконання зобовязання правомірно нараховано відповідачу 3% річних в сумі 144019,23 грн. та інфляційні втрати в сумі 595342,88 грн.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції у відзиві на позовну заяву від 25.01.2017 р. вх. № 3141/17 (а. с. 84-85) відповідач просив місцевий господарський суд зменшити розмір неустойки (пені) на 50% та відстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/2853/16 на 6 місяців, у звязку з тим, що заборгованість останнього виникла перед позивачем з незалежних від підприємства обставин, у звязку з невідповідністю затверджених тарифів на теплову енергію фактичним витратам на їх виробництво. Посилається на надмірно великий розмір пені заявленої до стягнення порівняно із збитками позивача та важке фінансове становище підприємства відповідача. В підтвердження скрутного фінансового становища подано документи звітного характеру за 2016 р. Згідно поданого звіту про фінансові результати за 9 місяців 2016р., збитки підприємства становили 14709 млн. грн. також відповідачем в підтвердження викладеного було долучено до відзиву копії постанов виконавчих проваджень про арешт коштів боржника тобто відповідача.

У звязку з вищенаведеним, місцевим господарським судом клопотання в частині зменшення розміру пені на 50 % було задоволено, зменшивши розмір нарахованої позивачем пені в сумі 1025016,20 грн. (2050032,41 грн. 50 % = 1025016,20 грн.) покликаючись на норми статті 233 Господарського кодексу України, частини 3 статті 551 ЦК України та пункту 3 статті 83 Господарського кодексу України (надалі ГПК України), з чим погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу необхідно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов'язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Господарського кодексу України, у разі якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь у правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов'язані з кредитором договірними відносинами.

Якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 3, ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов'язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов'язання, а тому суд апеляційної інстанції правомірно не приймає до уваги доводи скаржника про те, що ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» перебуває у тяжкому стані, оскільки місцевим господарським судом при винесенні оскаржуваного рішення, було враховано не тільки фінансовий стан сторін, а й ступінь виконання боржником зобов'язань за договором купівлі-продажу № 2157/15-ТЕ-21 від 08.12.2014 р. (зокрема, його повне виконання), а також те, що порушення виконання зобов'язання за зазначеним вище договором не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов'язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Слід зазначити, що відповідач є комунальним підприємством, фінансування кого здійснюється за рахунок платежів від наданих послуг населенню, підприємства, установам, організаціям, що фінансуються за рахунок бюджетних коштів, скрутне фінансове становище підприємства та збитковість господарської діяльності відповідача у зв'язку з наявністю значної заборгованості, що вбачається зі звіту про фінансові результати за 9 місяців 2016 р., згідно якого вбачається збиток підприємства в розмірі 14709 млн. грн. та наявну дебіторську заборгованість, що слугувала причиною неналежного виконання зобовязань; також беручи до уваги погашення відповідачем суми основного боргу, а відтак виконання зобовязання, хоч і в порушення строків, встановлених договором, з урахуванням майнових інтересів обох сторін, місцевий суд дійшов правомірного висновку щодо зменшення розміру нарахованої позивачем пені на 50%, що становить 1025016, 20 грн. пені.

Крім того, зменшуючи розмір пені, місцевим господарським судом враховано фінансове становище відповідача, загальну економічну ситуацію, яка склалась в країні, високий ступінь інфляційних процесів в економіці країни.

Відтак, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку, що з врахуванням обставин справи та обґрунтовано зменшив розмір пені на 50%.

Аналогічну правову позицію викладено у постановах Вищого господарського суду України від 16.03.2016 у справі № 906/1599/15, від 23.02.2016 у справі № 903/861/15, від 22.11.2016 у справі № 920/458/16, 07.12.2011 у справі № 17/77, від 19.12.2012 у справі № 5023/3165/12, від 21.10.2015 у справі № 906/575/15, тощо.

Щодо заявленого у відзиві на позовну заяву клопотання про відстрочення виконання рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/2853/16 на 6 місяців, яке місцевим господарським судом було відмовлено, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно п.7.1.1 та п. 7.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» відстрочкою є відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом. Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення.

Господарсько-процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 43 ГПК.

Законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочку виконання судового рішення у судовому порядку з винятковими (об'єктивними, непереборними) та виключними обставинами, що ускладнюють виконання судового рішення.

Отже, вирішуючи питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансований стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, які б свідчили про можливість надання відповідачу відстрочки виконання судового рішення.

При цьому, господарський суд повинен врахувати можливі негативні наслідки як для відповідача (боржника) при виконання рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом так і для позивача (стягувача) при затримці виконання рішення.

Частина 2 ст. 181 ГК України передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які звільняють боржника від господарсько-правової відповідальності.

За змістом ч. 4 ст. 193 ГК, ст. 529 ЦК України, управлена сторона має право не приймати виконання зобов'язання частинами, якщо інше не передбачено законом, іншими нормативно-правовими актами або договором, або не випливає із змісту зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

З огляду на викладене, враховуючи матеріальні інтереси обох сторін, наведені обставини справи та відсутність доказів в підтвердження того, що у відповідача зявляться у майбутньому кошти необхідні для погашення заборгованості, місцевий суд правомірно дійшов висновку, що у задоволенні заяви про відстрочку виконання рішення суду на 6 місяців слід відмовити, з чим погоджується колегія суддів.

Інші твердження апелянта/позивача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи усе вищенаведене, дослідивши обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/позивача залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 26.01.2017 р. у справі № 914/2853/16 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 26 січня 2017 року у справі № 914/2853/16 - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта/позивача.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя Н.А.Галушко

Суддя Г.В.Орищин

12.04.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 19.04.2017 р.