КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа№ 911/3309/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

За участю представників сторін:

від позивача: Мостепанюк В. І. - представник за довіреністю від 08.02.2017 року;

Білоус Т. А. - представник за довіреністю від 08.02.2017 року;

від відповідача: Мишакова Ю. А. - представник за довіреністю від 25.05.2016 року;

від третьої особи: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 року

у справі № 911/3309/15 (суддя Кошик А.Ю.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Закритого акціонерного товариства "Сільпо Рітейл"

Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд"

про стягнення 42 554 927, 01 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Закритого акціонерного товариства "Сільпо Рітейл" про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 42 554 927, 01 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.02.2017 року у справі № 911/3309/15 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з урахуванням норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб, як набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки законодавством передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" по справі № 911/3309/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Смірнова Л.Г., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року справу № 911/3309/15 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Смірнова Л.Г., Кропивна Л.В. та призначено до розгляду на 28.03.2017 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 27.03.2017 року враховуючи перебування на лікарняному судді Смірнової Л. Г., яка не є головуючою суддею, справу № 911/3309/15 передано на повторний атоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 27.03.2017 року, справу № 911/3309/15 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Кропивна Л. В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Кропивна Л. В.

У судове засідання 28.03.2017 року представник третьої особи не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представники позивача у судовому засіданні 28.03.2017 року підтримали доводи апеляційної скарги, просили суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.03.2017 року заперечував доводи апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 року відкладено розгляд справи до 18.04.2017 року.

Представники сторін у судовому засіданні 18.04.2017 року підтримали свої правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.12.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" (позичальник) та Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" (банк), що виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Приватного акціонерного товариства "Сведбанк Інвест" (18.12.2007 року Національним банком України зареєстровано зміну назви (найменування) Закритого акціонерного товариства "ТАС-ІНВЕСТБАНК" на Закрите акціонерне товариство "Сведбанк Інвест", що є правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Закритого акціонерного товариства "ТАС-ІНВЕСТБАНК". 12.06.2009 року Національним банком України зареєстровано зміну назви (найменування) Закритого акціонерного товариства "Сведбанк Інвест" на Приватне акціонерне товариство "Сведбанк Інвест", що є правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Закритого акціонерного товариства "Сведбанк Інвест") було укладено кредитний договір № 584 з подальшими змінами та доповненнями (надалі - кредитний договір).

Відповідно до п 1.1 кредитного договору, банк відкрив позичальнику кредитну лінію, що відновлюється, відповідно до якої надає позичальнику кредит у доларах США на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язався одержувати кошти кредиту, а також повернути кошти кредиту у строки, визначені у графіку встановлення та зменшення ліміту заборгованості за кредитною лінією (додаток № 1 до договору), сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені договором.

Відповідно до 1.2 кредитного договору загальний закритий ліміт заборгованості за кредитною лінією: 5 464 482,50 дол. США, що зменшується згідно з додатком № 1 до договору. Позичальник не може користуватись коштами кредитної лінії в межах конкретного відкритого ліміту заборгованості (далі - ліміту заборгованості)

Згідно із п. 1.3 кредитного договору кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитним договором є 04.12.2017 року, відповідно до п. 1.4 кредитного договору, процентна ставка за користування коштами кредиту 14% відсотків річних.

Відповідно до п 1.5 кредитного договору цільове призначення кредиту: поповнення обігових коштів та придбання обладнання, зокрема проведення ремонтних робіт.

В процесі кредитування сторонами вносилися доповнення до кредитного договору, якими змінювалися ліміти заборгованості за кредитною лінією та умови їх сплати та інші зобов'язання.

До кредитного договору вносились зміни щодо процентної ставки за користування коштами кредиту, так як встановлено умовами додаткового договору № 24 до кредитного договору № 584 від 05.12.2007 року, укладеного 27.12.2012 року, в п. 1.4 розділу 1 кредитного договору: процентна ставка за користування коштами кредиту встановлюється в наступному розмірі: з 01.01.2013 року по 30.06.2013 року включно - 10,8 % відсотків річних; з 01.07.2013 року по 04.12.2017 року включно - 13,5 % відсотків річних.

Так, звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначає, що свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав належним чином та надав позичальнику суму кредиту, обумовлену кредитним договором. Однак, позичальником порушено зобов'язання за кредитним договором. Зокрема, в порушення п. 7.1.1, 7.1.2 кредитного договору позичальник, не повертав суму кредиту у визначені строки та несвоєчасно і не в повному обсязі сплачував проценти за його користування.

Статтею ст. 1048 Цивільного кодексу України (ч. 1) визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до п. 6.2 кредитного договору у разі порушення строків погашення кредиту позичальник на вимогу банку сплачує банку (додатково до процентів за користування кредитом) за кожний день прострочення платежів (включаючи день сплати боргу) пеню, яка сплачується у гривнях, за курсом Національного банку України на день здійснення платежу, у розмірі, що розраховується виходячи з подвійної ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня, та суми своєчасно не повернутих коштів.

Згідно із п. 6.3 кредитного договору зі змінами та доповненнями у додатковому договорі № 21 до кредитного договору №584 від 05.12.2007 року, укладеному 26.07.2010 року, у разі порушення строків сплати процентів за користування кредитом та комісій позичальник на вимогу банку сплачує банку (додатково до процентів за користування кредитом) за кожний день прострочення платежів (включаючи день сплати боргу) пеню, яка сплачується у гривнях за курсом Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня, та суми боргу. За порушення строків погашення процентів за кредитною лінією банк погоджується не стягувати пеню, нараховану за період з 06.01.2010 року по 11.01.2010 року у розмірі 170,09 дол. США.

Відповідно до п. 6.5 кредитного договору у разі невиконання позичальником будь-якого з зобов'язань за договором, що не відносяться до повернення суми кредиту, сплати відсотків, комісій та інших грошових платежів на користь банку, позичальник на вимогу банку сплачує штраф у розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до п. 6.6 кредитного договору у разі прострочення виконання або неналежного чи неповного виконання зобов'язання зазначених у договорі умов щодо страхування предметів застави, в тому числі майновим поручителем, позичальник на вимогу банку негайно сплачує штрафні санкції за весь фактичний період просрочення (включаючи день виконання, належного або повного виконання) у розмірі, що розраховується, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачуються штрафні санкції, та суми договірної (заставної) вартості предметів (предмету) застави.

Згідно із розділом 8 кредитного договору зі змінами та доповненнями, пунктом 8.2 додаткового договору № 22 до кредитного договору № 584 від 05.12.2007 року, який укладено 16.11.2010 року, встановлено: у разі настання випадку невиконання, банк має право протягом 3 банківських днів з дати виявлення порушення письмово повідомити позичальника та поручителів позичальника про допущене порушення умов договору (про випадок невиконання).

Позивач зазначає, що починаючи з 10.01.2015 року позичальник припинив виконання зобов'язань щодо сплати процентів за користування кредитом, а з 17.01.2015 року щодо сплати заборгованості за основною сумою кредиту.

Так, колегією суддів встановлено, що у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором з повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитним коштами, у позичальника виникла прострочена заборгованість за кредитним договором, розмір якої становить 2 057 801,78 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 42 552 927,01 грн. та складається з: 1 767 000 дол. США (36 539 487, 31 грн.) заборгованості за строковим кредитом, 171 000 дол. США (3 536 079,42 грн.) заборгованості за простроченим кредитом, 7 946, 75 дол. США (164 329, 47 грн.) пені за несвоєчасне повернення кредиту, 15 261, 75 дол. США (315 595, 09 грн.) заборгованості по строковим процентам, 87 530, 63 дол. США (1 810 030,75 грн.) заборгованості по простроченим процентам, 9 062, 65 дол. США (187 404, 97 грн.) пені за несвоєчасне повернення процентів, 2 000 грн. штрафу.

Також, з метою забезпечення своєчасного і належного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між позивачем та Закритим акціонерним товариством «Сільпо Рітейл» 16.11.2010 року було укладено іпотечний договір, та в подальшому було укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. 16.11.2010 року за реєстровим № 2156, укладеного 16.03.2011 року (надалі - договір іпотеки), за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань ЗАТ "Сільпо Рітейл" перед банком передано в іпотеку наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення з № 1 по № 60 (групи приміщень № 169) в літ."А", загальною площею 2228,90 кв. м., розташовані на першому та частково на другому поверхах, які знаходяться за адресою: м. Київ, пр-т Григоренка, 23 А (надалі - предмет іпотеки). Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 5807,00 кв. м, кадастровий номер :90:002:0003.?

Предмет іпотеки належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16.11.2010 року, укладеному між ТОВ "Мегаполіс ДКС" (продавець) та ЗАТ "Сільпо Рітейл" (покупець), який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.А. за реєстровим № 2154 (надалі - договір купівлі-продажу) та зареєстрованого Комунальним підприємством Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (запис в реєстровій книзі № 194 П-180 за номером запису 9628-П), що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 28165779 від 29.11.2010 року, реєстраційний номер витягу 31532187 та Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна № 28422019 від 20.12.2010 року.

Також, колегією суддів встановлено, що 18.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" (надалі - покупець/новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством "Омега Банк" (продавець) укладено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. договір купівлі-продажу прав вимоги (зареєстрований в реєстрі за № 1358).

Відповідно до умов п. 2.1. договору купівлі-продажу прав вимоги продавець погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну.

Пунктом 2.3 договору купівлі-продажу права вимоги переходять від продавця до покупця (надалі - відступлення), та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України передбачена можливість заміни кредитора у зобов'язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 24 закону України "Про іпотеку" встановлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Таким чином, відповідно до умов договору купівлі-продажу прав вимоги від 18.06.2013 року та ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 Цивільного кодексу України у зобов'язанні позичальника - ТОВ "Фоззі-Фуд" за кредитним договором №584 від 05.12.2007 року відбулася заміна кредитора з Публічного акціонерного товариства "Омега Банк" (29.04.2013 року Публічне акціонерне товариство "Сведбанк" змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Омега Банк ", яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях Публічного акціонерного товариства "Сведбанк") на Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", яке набуло статусу нового кредитора (позивач).

02.07.2013 року за вих.№ 2/01-17/6724 новим кредитором направлено лист-повідомлення про здійснення первісним кредитором на користь нового кредитора відступлення своїх прав за кредитним договором, укладеним з позичальником, а також пов'язаних з ним договором(ами) іпотеки, договором(ами) застави, та всі права кредитора за договором(ами) поруки.

Наслідком порушення зобов'язання є право кредитора вимагати усунення такого порушення. У зв'язку з невиконанням позичальником (третьою особою) умов кредитного договору, позивач на адресу останнього направив вимогу № 3385 від 16.06.2015 року про невиконання умов кредитного договору, а також про повернення достроково загальної суми заборгованості за кредитом.

Крім того, 17.06.2015 року позивач направив іпотекодавцю вимогу № 3386 про достроке повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Стаття 33 Закону України "Про іпотеку" визначає підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно п.2 ст. 590 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) в разі коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не передбачено договором або законом.

Відповідно до п. 10.3 іпотечного договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадках, передбачених п. 11 цього договору, і задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги в повному обсязі, включаючи основну суму боргу (кредит) та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов'язання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартість послуг незалежного експерта- суб'єкта оціночної діяльності.

Згідно із п. 11 іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у наступних випадках: п. 11.3 наявності факту невиконання позичальником вимоги про дострокове повернення кредитних коштів в строк не пізніше 30 календарних днів з дати отримання такої вимоги, як передбачено п.8 кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що вимога про дострокове повернення кредиту було отримано відповідачем 23.06.2015 року. при цьому, згідно із штампу на конверті, в якому надійшла позовна заява, позов подано 20.07.2015 року.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції прийшов до виснвоку, що станом на момент подання позовної заяви не минуло 30 днів виконання вимог позивача щодо сплати заборгованості за кредитним договором, що свідчить про передчасність подання позову.

Однак, колегія суддів вважає зазначені висновки суду першої інстанції необгрунтованими, оскільки як вбачається конверту та опису вкладення у цінний лист № 186, позовна заява була направлена на адресу Господарського суду Київської області не 20.07.2015 року, а 28.07.2015 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що на момент подання позову минув 30-денний строк виконання вимоги, передбачений п. 11 іпотечного договору.

Крім того, колегія суддів зазначає, що господарському суду необхідно мати на увазі, що питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Пунктом 12 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду.

Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за ціною, що буде визначена станом на дату реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності. Кандидатура незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем (пункт 7.4.1. договору іпотеки).

Крім того, пунктом 3.5. договору іпотеки визначено, що іпотекодавець належним чином і в повному обсязі ознайомлений з положеннями кредитного договору і будь-яке посилання в тексті цього договору на кредитний договір чи окремі його положення є достатньою підставою вважати, що ці положення застосовуються рівою мірою до виконаня прав і обов'язків сторін за цим договором. Сторони погоджуються, що внесення будь-яких змін чи доповнень до кредитного договору означає їх застосування до виконання прав і обов'язків сторін за цим договором.

У зв'язку із порушенням третьою особою умов основного зобов'язання за кредитним договором із змінами та доповненнями до нього, виконання якого було забезпечено Договором іпотеки, та неналежним виконанням відповідачем умов договору іпотеки та Кредитного договору та спливу 30 денного строку виконання вимог позивача щодо сплати достроково заборгованості за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовною вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить відповідачу - ЗАТ "Сільпо Рітейл" в рахунок погашення заборгованості ТОВ "Фоззі-Фуд" за кредитним договором, шляхом визнання права власності на нерухоме майно: нежитлові приміщення з № 1 по № 60 (групи приміщень № 169) в літ."А", загальною площею 2228,90 кв. м., розташовані на першому та частково на другому поверхах, які знаходяться за адресою: м. Київ, пр.-т Григоренка,23 А (надалі - предмет іпотеки"). Предмет іпотеки розташований на земельній ділянці площею 5807,00 кв. м, кадастровий номер :90:002:0003.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час пре тягом строку дії основного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України "Про іпотеку" визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Іпотека відповідно до умов договору іпотеки забезпечує повне виконання грошових зобов'язань ТОВ "Фоззі-Фуд", що випливають та/або виникнуть у майбутньому з кредитного договору 05.12.2007 року № 584, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, а також з будь-яких змін до нього.

Позивач зазначає, що відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені ст.12 ЗаконуУкраїни "Про іпотеку", без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки.

Відповідно до умов п.12 договору іпотеки сторони погодили, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів, звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, визначений п.12.1. договору іпотеки, зокрема за рішенням суду у встановленому законодавством порядку.

Згідно положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення позову в межах заявлених позовних вимог, оскільки, відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина першастатті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, ні чинним законодавством, ні нормами іпотечного договору не передбачено право іпотекодержателя реалізувати звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя в судовому порядку шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-1851цс15, від 14.09.2016 року у справі № 6-1219цс16 та від 22.03.2017 року № 522/12709/14-ц.

Колегія суддів зазначає, як у статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і у договорі іпотеки зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Враховуючи вимоги статті 39 Закону України "Про іпотеку" та умови договору іпотеки, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності не підлягає застосуванню в судовому порядку.

З метою усунення розбіжностей в неоднаковому застосуванні норм матеріального права, а саме статей 37-39 Закону України "Про іпотеку", Верховний Суд України визначив, що ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Також, Верховний Суд України наголосив на безпідставності застосування до спірних тправовідносин ст.392 Цивільного кодексу України, яка передбачає визнання визнання права власності, а не породжує (не визначає підстав його набуття), а лише підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Згідно з ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищенаведені висновки Верховного Суду України, колегією суддів встановлено, що згідно з п. 12.3.1 договору іпотеки відповідне застереження про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки.

З огляду на ст. 39 Закону України "Про іпотеку" не передбачено такого способу судового звернення стягненя, як визнання право власності на предмет іпотеки, відповідне застереження в договорі іпотеки є правовою підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки в порядку ст.ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", що не підлягає судовому розгляду, ст. 392 Цивільного кодексу України також не підлягає застосуванню до випадків набуття права власності на предмет іпотеки.

Таким чином, враховуючи, що в позові заявлено лише вимогу до іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності, тобто позивачем обрано позасудовий спосіб задоволення вимоги іпотекодержателя, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 року у справі № 911/3309/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 07.02.2017 року у справі № 911/3309/15 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/3309/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко