КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" квітня 2017 р. Справа№ 910/22319/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Агрикової О.В.
Жук Г.А.
при секретарі судового засідання Найченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )
на рішення Господарського суду м. Києва від 23.01.2017
у справі № 910/22319/16 (суддя: Дупляк О. М.)
за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ТЕМП-3000»
про стягнення грошових коштів
за участю представників:
від позивача: представник Хілковський О.О. (довіреність б/н від 01.03.2017);
від відповідача: представник Галя Є.С. (довіреність б/н від 11.05.2016);

ВСТАНОВИВ:
ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «ТЕМП-3000» (надалі ТОВ «НВП «ТЕМП-3000») про визнання частково недійсним договору про закупівлю засобів індивідуального захисту №218-14 від 15.09.2014 та стягнення грошових коштів у розмірі 18 679,40 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 у справі №910/22319/16 в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.03.2017.
Відповідач скористався правом, наданим статтею 96 Господарського процесуального кодексу України, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва без змін.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 розгляд апеляційної скарги, в порядку статті 77 ГПК України, відкладено на 05.04.2017 у зв`язку з неявкою в судове засідання позивача.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.04.2017, у зв`язку з задоволенням клопотання позивача про відкладення розгляду справи, в порядку статті 77 ГПК України, розгляд справи відкладено на 19.04.2017.
В судовому засіданні 19.04.2017 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, а рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 у справі №910/22319/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Представник відповідача проти вимог апеляційної скарги заперечив, вважає її безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а судове рішення залишити без змін.
19.04.2017 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення має бути залишеним без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим господарським судом, 15.09.2014 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (у тексті договору замовник) та ТОВ «НВП «ТЕМП-3000» (у тексті договору постачальник) був укладений договір №218-14 про закупівлю засобів індивідуального захисту (далі - договір), відповідно до умов якого відповідач зобов`язувався виготовити та передати позивачу у власність жилети «Панцир 3-95 М» 4 класу (далі товар) (код відповідно до ДК 016:2010:2), зазначений у специфікації, яка є невід`ємною частиною договору, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такий товар (п. 1.1. договору).
Відповідно до п. 3.1. договору загальна сума договору складає 112 067,40 грн, в тому числі ПДВ 18 670,40 грн.
Розрахунки, згідно п. 4.1. договору, проводяться шляхом оплати по факту поставки товару.
Відповідно до п. 10.1 договору останній набирає чинності з дня його підписання сторонами, дата закінчення строку дії договору 31.12.2014.
Місцевим господарським судом встановлено, що на виконання умов договору відповідач здійснив на користь позивача поставку товару (жилети «Панцир 3-95 М» 4 класу у кількості 59 штук) на загальну суму 112 076,40 грн, у тому числі ПДВ 18 679, 40 грн, що підтверджується видатковою накладною №РН-С01091 від 15.09.2014 (а.с.14), а позивач у свою чергу оплатив вказаний товар у повному обсязі, що підтверджується платіжним дорученням №2234 від 15.09.2014 на суму 112 076,40 грн (а.с. 15).
З матеріалів справи вбачається, що вказаний товар був прийнятий позивачем у повному обсязі, що підтверджується актом про приймання матеріалів №Ф259/94 від 22.09.2014 (а.с. 16).
В подальшому позивач направив на адресу відповідача претензію №1 від 04.12.2014, в якій, посилаючись на приписи Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» від 01.07.2014 №1561-VII, просив повернути сплачений ним податок на додану вартість (далі ПДВ) в сумі 18 679,40 грн, виготовити та передати до військової частини НОМЕР_1 бронежилети «Панцир 3-95М» 4 класу захисту у кількості 11 штук, а решту коштів у сумі 1257,40 грн повернути на рахунок військової частини НОМЕР_1 , а також підписати додаткову угоду до договору.
У зв`язку з відмовою відповідача задовольнити вказану вимогу та повернути позивачеві вартість сплаченого ПДВ останній звернувся з даним позовом до суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем безпідставно включено суму ПДВ до ціни товару, оскільки 01.07.2014 до Податкового кодексу України внесено зміни, відповідно до яких операції з ввезення на митну територію України і постачання на митній території України спеціальних засобів індивідуального захисту, крім інших і бронежилетів, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД, звільняються від оподаткування податком на додану вартість. За таких обставин позивач вважає, що умови договору щодо включення в його ціну 18 670,40 грн ПДВ є недійсними.
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач як під час розгляду справи місцевим господарським судом, так і у відзиві на апеляційну скаргу наголошував на тому, що відповідно до положень ст. 4 Податкового кодексу України при встановленні пільг такі пільги застосовуються з наступного бюджетного року, а тому сторони при укладанні договору діяли у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, відповідач зазначив, що його діяльність не пов`язана з ввезенням на митну територію України та подальшим постачанням на митній території імпортних готових бронежилетів, у зв`язку з чим до нього не повинні застосовуватись норми щодо його звільнення від сплати ПДВ. При цьому, режим звільнення від оподаткування ПДВ, як ввезених так і виготовлених на митній території України товарів, поширюються лише за обставин постачання вказаних товарів для цілей АТО. При цьому відповідач наголосив, що після отримання грошових коштів від позивача ТОВ «НВП «ТЕМП-3000» включило отриманий податок на додану вартість до своїх податкових зобов`язань та сплатило його у відповідному розмірі до бюджету, а тому вважає, що підстав для повернення суми спірних коштів немає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд виходив з того, що на день звернення з даним позовом договір є виконаним сторонами в повному обсязі і вказане виключає можливість внесення до нього змін як в цілому так і в частині ціни, а також з недоведеності того факту, що товар за договором був поставлений для використання в оборонних цілях при проведенні АТО та/або при запровадженні воєнного стану та належить до товарів, що підпадають під коди УКТ ЗЕД, зазначені у Законі України «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів», який набрав чинності 23.07.2014.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.
Матеріали справи свідчать, що між сторонами в ході виконання вищевказаного договору склалися відносини, які мають ознаки договору поставки товару, за яким у відповідності до статті 265 Господарського Кодексу України, одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Аналогічне положення містить ст. 712 Цивільного кодексу України та відповідно до ч. 2 якої визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Отже, укладення ТОВ «НВП «ТЕМП-3000» та ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) договору про закупівлю засобів індивідуального захисту №218-14 від 15.09.2014 було спрямоване на отримання останнім товару і одночасного обов`язку по здійсненню його оплати.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Покупець, у відповідності до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
Згідно ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Пунктами 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», Законом України від 6 жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду землі» та іншими актами законодавства.
При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.
Судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» №1561-VII від 01.07.2014 підрозділ 2 розділу XX «Прикінцеві положення» Податкового кодексу України доповнено пунктом 32 такого змісту: Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану відповідно до законодавства, звільняються від оподаткування податком на додану вартість операції з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України: спеціальних засобів індивідуального захисту (каски, виготовлені відповідно до військових стандартів або технічних умов, чи їх еквіваленти та спеціально призначені для них компоненти (тобто підшоломи, амортизатори), що класифікуються у товарній підкатегорії 6506 10 80 00 згідно з УКТ ЗЕД, бронежилети, що класифікуються у товарній підкатегорії 6211 43 90 00 згідно з УКТ ЗЕД), виготовлених відповідно до військових стандартів або військових умов для потреб правоохоронних органів, Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, інших суб`єктів, що здійснюють боротьбу з тероризмом відповідно до закону; ниток для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 5402 11 00 00 та 5407 10 00 00 згідно з УКТ ЗЕД; тканин (матеріалів) для виготовлення бронежилетів, що класифікуються у товарних підкатегоріях 3920 10 89 90, 3921 90 60 00, 5603 14 10 00, 6914 90 00 00 згідно з УКТ ЗЕД.
В обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги позивач посилається на те, що укладений між сторонами договір в частині визначення ціни, суперечить зазначеному Закону, а тому має бути визнаний судом недійсним.
Проте колегія суддів відхиляє вказане твердження позивача, з огляду на те, що наведеною правовою нормою врегульовано оподаткування саме операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України відповідних товарів оборонного призначення, тоді як правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, до таких не належать.
Як зазначає відповідач та не заперечує позивач, ТОВ «НВП «ТЕМП-3000» є вітчизняним виробником спеціальних засобів індивідуального захисту і ввезенням на митну територію України та подальшим постачанням на митній території України таких товарів не займається. Поставлена за договором продукція не перетинала державний кордон України, а тому коди УКТ ЗЕД такій продукції не присвоювались.
Жодних доказів, що підтверджують належність поставленого за договором товару саме вказаним у Законі України №1561-VII від 01.07.2014 кодам УКТ ЗЕД, а також того, що поставка за договором відноситься до операцій з ввезення на митну територію України та постачання на митній території України, позивачем не надано.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у п. 32 Прикінцевих положень Податкового кодексу України передбачено звільнення від сплати ПДВ суб`єктів, що поставляють відповідну продукцію саме для потреб антитерористичної операції та/або запровадження воєнного стану.
Так, згідно Листа Державної фіскальної служби України від 06.03.2015 №5306/5/99-99-19-03-02-16 «Щодо застосування пільгового режиму оподаткування продукції оборонного призначення, що постачається для використання в оборонних цілях при проведенні АТО та/або запровадженні воєнного стану» режим звільнення від оподаткування податком як ввезених, так і виготовлених на митній території України товарів, коди УКТ ЗЕД яких зазначені у п. 32 підрозділу 2 розділу XX Кодексу, поширюється лише при постачанні вказаних товарів для цілей АТО. З метою застосування пільгового режиму оподаткування податком у договорі на постачання продукції оборонного призначення необхідно зазначити, що вказана продукція постачається для використання в оборонних цілях при проведенні АТО та/або при запровадженні воєнного стану.
Однак, як вбачається з матеріалів справи, в укладеному між сторонами договорі відсутні посилання на те, що товар (бронежилети «Панцир 3-95 М» 4 класу у кількості 59 штук) постачається для використання в оборонних цілях при проведенні антитерористичної операції та/або при запровадженні воєнного стану.
Таким чином, нормами податкового законодавства, на які посилається скаржник, не передбачено звільнення відповідача від обов`язку сплати податку на додану вартість в рамках укладеного між сторонами договору.
Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до положень п.п. 4.5 ст. 4 Податкового кодексу України при встановленні пільг або розширенні існуючих податкових пільг такі пільги застосовуються з наступного бюджетного року. Законом України від 01.07.2014, №1561-VII «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо спеціальних засобів індивідуального захисту та лікарських засобів» іншого порядку застосування наданої пільги не передбачено.
Крім того, відповідно до п.п. 30.4. ст. 30 Податкового кодексу України платник податків вправі відмовитися від використання податкової пільги чи зупинити її використання на один або декілька податкових періодів, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Податкові пільги, не використані платником податків, не можуть бути перенесені на інші податкові періоди, зараховані в рахунок майбутніх платежів з податків та зборів або відшкодовані з бюджету.
Таким чином, наявність податкових пільг, що передбачені чинним законодавством, сама по собі не вимагає будь-якого коригування кінцевої вартості товарів (робіт, послуг), оскільки це є правом платника податків.
Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За приписами ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
При цьому, за змістом п.3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Як вбачається матеріалів справи, під час укладення договору сторони досягли згоди, що ціна договору складається з урахуванням податку на додану вартість.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Як було зазначено вище, станом на день звернення з даним позовом договір від 15.09.2014 № 218-14 є виконаним сторонами в повному обсязі, оскільки продукція поставлена ТОВ «НВП «Темп-3000» та оплачена військовою частиною 9951.
В свою чергу, після отримання грошових коштів від позивача ТОВ «НВП «Темп-3000» в повному обсязі включило отриманий податок на додану вартість до своїх податкових зобов`язань (відобразило у деклараціях з ПДВ) та сплатило його у відповідному розмірі до бюджету, що підтверджується витягом з реєстру виданих та отриманих податкових накладних за вересень 2014 року (а.с. 62).
Отже, твердження апелянта про заподіяння збитків державі шляхом утримання з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ПДВ є безпідставним.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 7 постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Таким чином, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.
В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.
Відтак, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Пунктом 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об`єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права позивача.
Відповідно до ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Враховуючи, що на час розгляду справи позивачем не надано доказів, що укладений між сторонами договір в частині визначення ціни суперечить чинному законодавству України, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду та вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, документально не підтвердженими та такими, що задоволенню не підлягають.
Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 23.01.2017 у справі №910/22319/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) має бути залишена без задоволення.
Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні, на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на апелянта.
Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 у справі №910/22319/16 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2017 у справі №910/22319/16 залишити без змін.
3. Матеріали справи №910/22319/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді О.В. Агрикова

Г.А. Жук