КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа№ 910/19056/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тарасенко К.В.

суддів: Хрипуна О.О.

Іоннікової І.А.

за участі представників:

від позивача: Медведєва Г.В. - представник

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Аграрного фонду на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2016 року у справі № 910/19056/16 (суддя: Селівон А.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Караван*»

до Аграрного фонду

про стягнення 579 124,24 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва 21.12.2016 року у справі № 910/19056/16 позовні вимоги ТОВ «Караван*» задоволено частково.

Стягнуто з Аграрного фонду на користь ТОВ «Караван*» 298 790 (двісті дев'яносто вісім тисяч сімсот дев'яносто) грн. 32 коп. основного боргу, 11741 (одинадцять тисяч сімсот сорок одна) грн. 80 коп. процентів річних, 72074 (сімдесят дві тисячі сімдесят чотири) грн. 60 коп. інфляційних нарахувань.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Аграрний фонд звернувся до Київського апеляційного Господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2016 року у справі № 910/19056/16 та прийняти нове рішення по справі, яким стягнути з Аграрного фонду суму основного боргу 298 790, 32 грн., в стягненні інфляційних витрат, 3% річних та пені ТОВ «Караван*» відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції були допущені порушення в частині застосування норм матеріального та процесуального права, не були з'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 22.03.2017.

22.03.2017 розгляд справи відкладено на 29.03.2017.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.03.2017 у зв'язку з перебуванням судді Тищенко О.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, на підставі розпорядження № 09-53/1224/17 від 28.03.2017 для розгляду справи № 910/19056/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді: Тарасенко К.В., суддів: Іоннікової І.А., Хрипуна О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2017 розгляд справи призначено на 05.04.2017.

04.04.2017 від Аграрного фонду надійшла заява, в якій відповідач повідомив про неможливість повноважного представника бути присутнім у судовому засіданні та просив врахувати доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі.

У судове засідання 05.04.2017 представник відповідача не з'явився.

Представник позивача письмового відзиву на апеляційну скаргу не надав, однак у судовому засіданні проти її доводів заперечував, вважаючи її безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а рішення суду є законним, обґрунтованим та таким, що підлягає залишенню без змін.

Заслухавши думку представника позивача, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами та без участі представника відповідача.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, наявні в ній докази та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Караван*» (зберігач за договором, позивач у справі) та Аграрним фондом (поклажодавець за договором, відповідач у справі) укладено Договір складського зберігання № 2ц від 19.08.2014 (надалі - Договір), відповідно до умов якого поклажодавець передає, а зберігач приймає цукор-пісок буряковий на відповідальне зберігання згідно ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 1200 тонн, якість якого відповідає ДСТУ 4623:2006, упакованого (масою нетто 50,00 кг) в поліпропіленові мішки з поліетиленовими або поліпропіленовими мішками-вкладками, у кількості 24 000 шт. (далі - цукор).

Розділами 2-10 Договору сторони узгодили вимоги до якості цукру та умов його зберігання, обов'язки та взаєморозрахунки сторін, строк зберігання, відповідальність сторін, обставини непереборної сили тощо.

За умовами п. 8.1 Договору цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2014, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі. Дія цього Договору розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли з дати підписання даного Договору.

Додатковим договором від 31.12.2014 до Договору складського зберігання цукру № 2ц від 19.08.2014 сторони домовились викласти п. 8.1 Договору в наступній редакції: «Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2015, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань у повному обсязі».

Закінчення строку дії Договору не звільніє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 8.2 Договору).

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками юридичних осіб.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 294 Господарського кодексу України передбачено, що зберігання у товарному складі здійснюється за договором складського зберігання. До регулювання відносин, що випливають із зберігання товарів за договором складського зберігання застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

У відповідності до частин 1 статті 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Згідно зі ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Частиною 1 статті 957 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно із ч. 1 ст. 961 Цивільного кодексу України товарний склад на підтвердження прийняття товару видає один із таких складських документів: складську квитанцію; просте складське свідоцтво; подвійне складське свідоцтво.

Згідно з п. 1.2 Договору прийняття цукру на зберігання та видача його поклажодавцю посвідчується актом передавання-приймання та посвідчення про якість, яке є невід'ємною частиною цього Договору.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов Договору відповідно до підписаного сторонами без зауважень Акту передавання-приймання об'єкта державного цінового регулювання до Договору складського зберігання цукру № 2ц від 19.08.14 р. № 1 від 19.08.2014 Аграрний фонд як власник передав, а ТОВ «Караван*» як зберігач прийняв на відповідальне зберігання на складі ТОВ «Караван*» цукор-пісок буряковий виробництва 2011 року в кількості 1200 тонн, упакований (масою нетто 50,00 кг) в мішки з вкладками поліетиленовими у кількості 24 000 штук. Факт прийняття цукру-піску на зберігання у вказаному обсязі також підтверджується складською квитанцією № 1, виданою ТОВ «Караван*», копія якої наявна в матеріалах справи.

Окрім того, в матеріалах справи наявні копії підписаних обома сторонами на підтвердження знаходження на відповідальному зберіганні у ТОВ «Караван*» цукру-піску, належного Аграрному фонду, в кількості 1200 тон, а саме Акту наявності цукру, закупленого до державного інтервенційного фонду та відповідності його кількісним і якісним показникам від 10.02.16р.; Актів звіряння об'ємів цукру-піску бурякового між ТОВ «Караван*» та Аграрний фонд станом на 01.02.16р. від 29.02.16р. та станом на 01.04.16р. від 01.04.16р., а також копії довідки Аграрного фонду № 40-09/670 від 07.07.16р., якою підтверджено факт перебування на відповідальному зберіганні ТОВ «Караван*» цукру-піску в кількості 1200 тон в період з 19.08.14р. по 15.04.16р.

При цьому як зазначено позивачем в позовній заяві та відповідачем не заперечувалось, в квітні 2016р. відповідачем - Аграрним фондом укладено низку біржових контрактів, за якими передано у власність покупців цукор-пісок, який перебував на відповідальному зберіганні ТОВ «Караван*», та здійснене переоформлення цукру-піску на третіх осіб, що підтверджується відповідними дозволами на переоформлення № 41-10/3-563 від 15.04.16р., № 41-10/3-559 від 15.04.16р., № 41-10/3-561 від 15.04.16р., № 41-10/3-562 від 15.04.16р., № № 41-10/3-564 від 15.04.16р., а також актами: БК№ 1030 від 15.04.2016р., за яким передано у власність ТОВ «ТБ «Харківцукорзбут» 200 тонн цукру-піску, який знаходиться на зберіганні на ТОВ «Караван*», БК№1036 від 15.04.2016р., за яким передано у власність ТОВ «Абсолют СМК» 250 тонн цукру - піску, який знаходиться на зберіганні на ТОВ «Караван*», БК№1037 від 15.04.2016р., за яким передано у власність TOB «НАНОАРТ» 250 тонн цукру - піску, який знаходиться на зберіганні на ТОВ «Караван*», БК№1048 від 15.04.2016р., за яким передано у власність ТОВ «Корпорація Агроінвест Трейд» 250 тонн цукру - піску, який знаходиться на зберіганні на ТОВ «Караван*», БК№1047 від 15.04.2016р., за яким передано у власність ТОВ «Корпорація Агроінвест Трейд» 250 тонн цукру - піску, який знаходиться на зберіганні на ТОВ «Караван*».

В свою чергу, заперечень щодо факту отримання та обсягу наданих послуг, а також повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Караван*» умов Договору в частині надання послуг зі зберігання цукру - піску відповідачем суду не надано.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Караван*» виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання зі зберігання цукру - піску Аграрного фонду, а відповідачем, у свою чергу, прийняті ці послуги без будь - яких зауважень. Факт надання послуг Товариством з обмеженою відповідальністю «Караван*» належним чином підтверджено матеріалами справи.

При цьому суд зауважує, що факт зберігання позивачем цукру - піску в кількості 1200 тонн у спірний період з серпня 2014 по квітень 2016 року відповідачем не заперечувався.

Як встановлено судом, у матеріалах справи містяться акти надання послуг до Договору складського зберігання цукру № 2ц від 19.08.14 р. на загальну суму 298 790,32 грн., а саме № 29 від 31.08.14 р., № 42 від 30.09.14 р., № 62 від 31.10.14 р., № 78 від 30.11.14 р., № 101 від 31.12.114 р., № 6 від 31.01.15 р., № 19 від 28.02.15 р., № 32 від 31.03.15 р., № 46 від 30.04.15 р., № 55 від 31.05.15 р., № 86 від 30.06.15 р., № 111 від 31.07.15 р., № 147 від 31.08.15 р., № 164 від 30.09.15 р., № 174 від 30.10.15 р., № 189 від 30.11.15 р. № 204 від 31.12.15 р., № 6 від 31.01.16 р., № 19 від 29.02.15 р., № 35 від 31.03.16 р., № 44 від 15.04.16 р., які не підписаний з боку відповідача.

Матеріали справи містять докази надсилання вказаних актів на адресу відповідача разом з претензією № 15/09/2016 від 15.09.2016 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 622, згідно якого вказана претензія отримана відповідачем 05.10.16 р., а також листом від 29.10.16 р., що підтверджується копіями фіскального чеку від 29.10.16 р. та відповідного опису вкладення від 29.10.16 р.

Доказів повернення відповідачем зазначених актів надання послуг позивачу з мотивованою відмовою від їх підписання щодо кількості та/або якості наданих послуг сторонами суду не надано.

Натомість за результатами розгляду відповідачем претензії № 15/09/2016 від 15.09.16 р. щодо погашення заборгованості останнім листом № 40-09/844 від 23.09.16 р. підтверджено отримання актів виконаних робіт на суму 298 790,32 грн. та повідомлено про неможливість здійснення розрахунку за вказаним зобов'язанням в загальному порядку, оскільки Аграрний фонд є державною установою та підставою для проведення оплати може бути тільки рішення господарського суду. Копія вказаного листа наявна в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно з п. 3.6 Договору поклажодавець зобов'язаний своєчасно відшкодувати витрати за надані йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України, в межах коштів, передбачених Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Положеннями ч. 3 ст. 946 Цивільного кодексу України визначено, що за умови коли поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Зазначений припис законодавства кореспондується з умовами п. 5.2 Договору, згідно якого зберігач зобов'язаний зберігати цукор до пред'явлення поклажодавцем вимоги про його повернення або переоформлення на визначену поклажодавцем особу з урахуванням положень п.5.1 цього Договору, а також з п. 8.1 Договору, згідно якого Договір діє у будь - кому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

За таких обставин суд дійшов висновку, що продовження зберігання зерна після закінчення строку, встановленого договором (до 31.12.2014), дає зберігачу право вимагати оплати за весь фактичний час зберігання.

Розрахунки за надання послуг по зберіганню проводяться в грошовій формі (в гривнях) з урахуванням податку на додану вартість, шляхом перерахування на поточний рахунок зберігача, вказаний в розділі 11 цього Договору (п. 4.1 Договору).

За умовами п. 4.2. Договору тариф за надання послуг по зберіганню становить 12,5 грн. за одну тонну в місяць, з урахуванням ПДВ.

При цьому відповідно до п. 4.3 Договору поклажодавець щомісячно (за звітний місяць у строк до 15 числа наступного місяця) сплачує вартість послуг за зберігання цукру на підставі актів, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених печатками.

При переоформленні цукру поклажодавець зобов'язаний попередньо повністю розрахуватися за послуги зберігання щодо обсягу, який переоформлюється.

Згідно з п. 4.4 Договору акти виконаних робіт надаються зберігачем протягом 10 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим.

Колегія суддів зазначає, що доводи апелянта про відсутність в Договорі положень щодо строків внесення плати за зберігання цукру, спростовуються наведеними вище пунктами Договору.

При цьому суд зазначає, що складання актів наданих послуг не є виключною підставою для виникнення між сторонами зобов'язальних правовідносин у даному випадку, оскільки правовідносини виникають саме з укладеного між сторонами договору про надання послуг зі зберігання та з самого факту надання послуг зі зберігання цукру - піску, що підтверджується вищевказаною складською квитанцією на цукор - пісок, актами звіряння об'ємів цукру, дозволами на переоформлення та актами приймання - передачі цукру - піску третім особам, копії яких наявні в матеріалах справи.

Крім того, обов'язок відповідача як поклажодавця оплатити позивачу як складу (зберігачу) послуги зі зберігання цукру - піску виникає саме з факту надання таких послуг, та не залежить від складання акту наданих послуг, який по суті є документом, який фіксує господарську операцію відповідно до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Поряд із цим суд зауважує, що вартість зі зберігання зерна погоджена сторонами у Договорі складського зберігання зерна № 2ц від 19.08.2014 та становить 12,50 грн. за зберігання 1 тони цукру за місяць, а отже була відомою відповідачу.

Цивільним кодексом, а саме ч. 1 ст. 212 зазначено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Разом з тим, ч.1 ст. 613 передбачено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Отже, ненадання у строк, визначений умовами п. 4.4 Договору актів наданих послуг (виконаних робіт) не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому, наявність або відсутність акту наданих послуг не звільняє відповідача від обов'язку оплатити фактично надані позивачем послуги зі зберігання цукру - піску.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо необґрунтованості тверджень відповідача про неможливість ним здійснення оплат за відсутності актів надання послуг, з урахуванням погодження вартості послуг та щомісячного терміну оплати умовами Договору, оскільки відповідач був зобов'язаний виконати свій обов'язок за спірним Договором та вчинити відповідні дії для здійснення оплати за надані позивачем послуги складського зберігання навіть за відсутності відповідних актів надання послуг, враховуючи, що сам факт надання ТОВ «Карван*» послуг зі складського зберігання цукру - піску відповідачем не заперечувався.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, є зобов'язанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

З метою досудового врегулювання спору позивач направив на адресу відповідача лист (претензію) за вих. № 15/09/2016 від 15.09.2016 з вимогою сплатити вищевказану заборгованість в сумі 298 790,32 грн.

Проте, вказана претензія була залишена відповідачем без задоволення, погашення заборгованості з оплати за надані послуги Аграрним фондом здійснене не було.

Дослідивши обставини справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач, в порушення умов Договору, свої зобов'язання щодо сплати Товариству з обмеженою відповідальністю «Караван*» грошових коштів в сумі 298 790,32 грн. не виконав, в результаті чого у Аграрного фонду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором в сумі 298 790,32 грн.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору складського зберігання цукру № 2ц від 19.08.2014 та/або додаткових угод до нього суду не надано.

Будь-які заперечення щодо порядку та умов Договору на час його підписання та під час виконання з боку сторін відсутні.

Заперечень щодо розрахунків ціни позову, відповідачем не надано.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення боргу в сумі 298 790,32 грн. за вказаним Договором правомірно задоволена судом першої інстанції.

При цьому, щодо тверджень відповідача, що акти виконаних робіт, копії яких долучено позивачем до позовної заяви, не відповідають вимогам, які ставляться до первинних бухгалтерських документів (не містить підписів уповноважених осіб та не скріплені печатками сторін) суд зазначає, що до предмету доказування у даній справі не входить встановлення відповідності чи невідповідності актів наданих послуг вимогам, які ставляться до первинних бухгалтерських документів, а входить до встановлення наявності господарських правовідносин між сторонами, зокрема, факт надання позивачем послуг зі зберігання зерна та здійснення оплат відповідачем.

Згідно з ч. 2 статті 9 Цивільного кодексу України законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з п. 1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за послуги зберігання цукру - піску у термін, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення пеню в сумі 65 015,47 грн. за період з 18.04.2016 по 15.10.2016, 3 % річних в сумі 19 013,21 грн. за період з 01.09.2014 по 15.10.2016 та інфляційні нарахування в сумі 196 305,24 грн. за період з 01.09.2014 по 26.09.2016, які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно з п.1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу, відповідачем не подано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Натомість, в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що позивачем не доведено прострочення виконання відповідачем, а тому стягнення штрафних санкцій є безпідставним.

Судом встановлено, що в обґрунтування підстав для застосування до відповідача штрафної санкції у вигляді пені в сумі 65015,47 грн. за період з 18.04.2016 р. по 15.10.2016 р. позивач посилається на ст.ст. 231, 232 ГК України та Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Згідно ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначено, що коли у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

При цьому, судом встановлено відсутність в укладеному між сторонами Договорі складського зберігання цукру № 2ц від 19.08.14 р., невиконання умов якого стало підставою для звернення позивача до суду з даною позовною заявою, положень щодо передбаченої сторонами відповідальності у вигляді нарахування пені за невиконання (прострочення) поклажодавцем грошових зобов'язань з оплати наданих послуг зберігання, що, за умови відсутності визначення такого обов'язку певним законодавчим актом, в свою чергу виключає можливість нарахування та стягнення пені в даному випадку за порушення сторонами умов Договору складського зберігання.

Отже, у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено.

При цьому, відповідно до ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для стягнення з відповідача пені, а тому відмова в задоволенні позовних вимог в частині стягнення 65 015,47 грн. пені за період з 18.04.2016 по 15.10.2016 за неналежне виконання грошового зобов'язання з оплати послуг зберігання за Договором складського зберігання цукру № 2ц від 19.08.2014 - є правомірною.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Як зазначено в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р., при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Окрім того судом враховано роз'яснення, викладені в п. 1.9 Постанови № 14, згідно яких якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено «по 1 серпня 2014 року» або «включно до 1 серпня 2014 року», то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Таким чином, враховуючи умови п.4.3 спірного Договору щодо здійснення щомісячної оплати за звітний місяць в термін до 15 числа наступного місяця, граничним строком оплати за серпень 2014 р. є 15.06.2014 р., та відповідно, початком періоду прострочення та можливого нарахування процентів річних та втрат від інфляції є 16.09.2014.

Колегія суддів зазначає, що розмір процентів річних та інфляційних нарахувань, перерахований судом в межах визначеного позивачем періоду з 01.09.2014 по 15.10.2016 з урахуванням п. 4.3 Договору та ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, становить 11741,80 грн. процентів річних та 72074,60 грн. втрат від інфляції, а отже є меншими, ніж заявлено позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних та втрат від інфляції за несвоєчасну сплату наданих за Договором послуг зберігання підлягають частковому задоволенню в сумах 11741,80 грн. процентів річних та 72074,60 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга відповідача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Аграрного фонду залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2016 року по справі № 910/19056/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/19056/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко

Судді О.О. Хрипун

І.А. Іоннікова