ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

24.04.17р. Справа № 904/4033/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аванті Груп" (м. Київ)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (смт. Томаківка, Томаківського району, Дніпропетровської області)

про стягнення заборгованості за договором на технічне обслуговування та виконання ремонтних робіт № ТО-466 від 20.02.2016 у загальному розмірі 94 006 грн. 95 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Касатонова Т.Ю. - представник (довіреність № 08111/1 від 08.11.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Аванті Груп" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому просить суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість за договором на технічне обслуговування та виконання ремонтних робіт № ТО-466 від 20.02.2016 у загальному розмірі 94 006 грн. 95 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 60 599 грн. 99 грн. - основний борг;

- 8 509 грн. 77 коп. - пеня;

- 8 585 грн. 00 коп. - інфляційні втрати;

- 16 312 грн. 19 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором на технічне обслуговування та виконання ремонтних робіт № ТО-466 від 20.02.2016 в частині розрахунків за надані позивачем 27.02.2016 послуги, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 60 599 грн. 99 грн. За прострочення виконання вказаного зобов'язання на підставі пункту 6.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 28.09.2016 по 28.03.2017 в сумі 8 509 грн. 77 коп. Крім того, за прострочення виконання вказаного зобов'язання на підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з березня 2016 року по лютий 2017 року у сумі 8 585 грн. 00 коп. та 25% річних за період прострочення з 29.02.2016 по 28.03.2017 у сумі 16 312 грн. 19 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.04.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 24.04.2017.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 22624/17 від 18.04.2017), в якому він просить суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 22627/17 від 18.04.2017), в якому він також просить суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 22629/17 від 18.04.2017), в якому він повідомляє суд про дані повноваженого представника позивача, який буде приймати участь у судовому засіданні.

У судове засідання 24.04.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 24.04.2017 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03.04.2017, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 53500, АДРЕСА_1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, поштове відправлення на адресу відповідача, в якому містилася ухвала суду від 03.04.2017, не було повернуто за зворотною адресою, не повернулося також і поштове повідомлення про його отримання відповідачем.

Слід зазначити, що в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду (пункт 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Так, судом здійснені всі можливі заходи щодо належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, а саме: адреса реєстрації, на яку надсилалась кореспонденція суду, підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 03.04.2017; судом було здійснено відстеження поштового відправлення суду на адресу відповідача, шляхом формування витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання вказаного поштового відправлення суду, а також виготовлялась копія реєстру № 18 на відправку рекомендованої пошти з повідомленням від 04.04.2017, які долучені до матеріалів справи. При цьому, із вказаних доказів вбачається, що з 06.04.2017 по 24.04.2017 (протягом майже трьох тижнів) відповідач не забезпечив отримання ухвали суду (повістки) за своєю юридичною адресою.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 03.04.2017 була надіслана сторонам у справі завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Господарський суд прийшов до висновку, що незнаходження відповідача за його адресою реєстрації, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвали суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за його адресою реєстрації, повинен був докласти зусиль про отримання поштових відправлень за цією адресою. Крім того, неотримання ухвал суду відповідачем у вказаному випадку не може бути причиною для порушення законного права позивача на розумний строк розгляду його справи.

Судом також було враховано, що наявних у справі доказів вбачається, що відповідач систематично не отримує кореспонденцію за своєю адресою реєстрації та поштові відправлення тривалий час перебувають на поштових відділеннях (близько двох місяців) (а.с.26,30).

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 03.04.2017 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань завчасно, та не отримана відповідачем внаслідок його недобросовісної поведінки, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю юридичною адресою.

Крім того, будь-яких клопотань чи заперечень відповідач не подав.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 24.04.2017 представником позивача було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Крім того, представник позивача наполягав на тому, що причини для відкладення розгляду справи відсутні, оскільки матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення. Крім того, представником позивача у судовому засіданні 24.04.2017 повідомлено, що з моменту порушення провадження у даній справі відповідач жодних проплат не здійснював. Також представник позивача наголошував на тому, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для розгляду справи.

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Отже, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 24.04.2017 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представника позивача, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 20.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Аванті Груп" (далі - виконавець, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - замовник, відповідач) було укладено договір на технічне обслуговування та виконання ремонтних робіт № ТО-466 (далі - договір, а.с.11-13), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надавати послуги з технічного обслуговування і ремонту транспортних засобів замовника, а також з поставки запасних частин та матеріалів, а замовник зобов'язується приймати та оплачувати надані послуги та/або товари (пункт 1.1. договору).

У пунктах 9.1. та 9.2. договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Докази зміни, визнання недійсним або розірвання вказаного договору у матеріалах справи відсутні.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання норм глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

У розділі 4 сторони погодили, зокрема, ціну договору, а саме:

- загальна ціна договору визначається сумарною вартістю виконаних робіт/наданих послуг виконавця та поставлених товарів у відповідності до актів приймання-передачі та видаткових накладних за весь строк дії договору (пункт 4.1. договору);

- ціни на ремонтні роботи, технічне обслуговування та послуги, що надаються виконавцем, а також на запасні частини та матеріали, що поставляються виконавцем є договірними та відповідають рівню справедливих ринкових цін (пункт 4.2. договору).

У розділі 2 договору сторони погодили порядок виконання робіт, зокрема:

- замовник в усній чи письмовій формі заявляє виконавцю про необхідність технічного обслуговування та проведення на транспортному засобі ремонтних робіт, поставки та заміни запасних частин та надання інших послуг, після чого в погодженій сторонами строк уповноважений представник замовника подає транспортний засіб на територію виконавця для проведення робіт (пункт 2.1. договору);

- передача та прийом виконаних робіт/наданих послуг проводиться на підставі акту прийому-передачі виконаних робіт/наданих послуг, що підписується уповноваженими представниками сторін. Акт прийому-передачі підтверджує виконання виконавцем замовлених робіт, надання послуг та/або передачу за мовлених запасних частин та матеріалів замовнику відповідної якості, в узгоджений термін та на узгоджених умовах, а також відсутність у замовника претензій і зауважень до виконавця щодо виконання зазначеного замовлення та стану транспортного засобу, на якому проводилися ремонтні роботи або надавалися послуги (пункт 2.8. договору);

- акт прийому-передачі, підписаний та переданий засобами факсового та електронного зв'язку, має юридичну силу оригіналу, але не звільняє сторони від зобов'язання передати іншій стороні його оригінальний примірник, оформлений належним чином (пункт 2.9. договору);

- після закінчення робіт та підписання акту прийому-передачі виконаних робіт, виконавець надає замовнику по одному примірнику рахунку-фактури, акту прийому-передач виконаних робіт/наданих послуг (пункт 2.11. договору).

Згідно з пунктом 1.2. договору місце надання послуг з технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів зазначається виконавцем у акті прийому-передачі виконаних робіт/наданих послуг.

На виконання умов договору, позивачем було надано відповідачу послуги технічного обслуговування та виконання ремонтних робіт на загальну суму 60 599 грн. 99 коп., що підтверджується актом прийому-передачі виконаних робіт № ОК-000001064 від 20.02.2016 на суму 60 599 грн. 99 коп. (а.с.17).

Вказаний акт підписаний позивачем та відповідачем та скріплений їх печатками без будь-яких зауважень.

Заперечення відповідача щодо якості та обсягів наданих послуг в матеріалах справи також відсутні.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, відповідно до умов пунктів 4.4. та 4.5. договору:

- оплата виконаних робіт/наданих послуг виконавця та/або товарів, поставлених за договором, здійснюється замовником по факту виконання робіт/надання послуг та/або поставки товарів протягом 2-х банківських днів з моменту надання послуг/поставки товарів та підписання сторонами актів приймання передачі (видаткових накладних), якщо інші умови розрахунків не будуть погоджені сторонами додатково. При необхідності, виконавець залишає за собою право вимагати від замовника здійснення часткової передоплати вартості робіт/послуг та/або товарів за договором (пункт 4.4. договору);

- розрахунки за виконані роботи/надані послуги та/або поставлені товари за договором здійснюються на підстав виставлених рахунків-фактури шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок виконавця (пункт 4.5. договору).

В оплату вказаного акту позивачем було виставлено рахунок-фактуру № ОК-000001168 від 20.02.2016 на суму 60 599 грн. 99 коп. (а.с.16).

Крім того, в матеріалах справи наявний гарантійний лист відповідача, в якому він гарантував оплату згідно рахунку № ОК-000001168 від 20.02.2016 по договору ТО-466 від 20.02.2016 на користь ТОВ "Аванті Груп" в розмірі 60 599 грн. 99 коп. у строк до 31.03.2016 включно, згідно з графіком:

- 20 000 грн. 00 коп. до 10.03.2016;

- 20 000 грн. 00 коп. до 20.03.2016;

- 20 566 грн. 99 коп. до 31.03.2016 (а.с.21).

При цьому, відповідач ні у визначений в пункті 4.4. договору строк, ні у вказані в гарантійному листі терміни надані позивачем послуги не оплатив.

Судом встановлено, що з огляду на положення пункту 4.4. договору строк оплати наданих 27.02.2016 послуг настав 01.03.2016.

Враховуючи вищевикладене, свої зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати наданих 27.02.2016 послуг технічного обслуговування та виконаних ремонтних робіт відповідач порушив, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість перед позивачем в сумі 60 599 грн. 99 коп., що і є причиною спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо строк виконання зобов'язання не встановлений або визначений моментом витребування, кредитор вправі вимагати виконання, а боржник вправі провести виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати таке зобов'язання в семиденний строк з дня пред'явлення вимоги кредитором, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із закону, договору або із змісту зобов'язання.

Так, відповідно до умов договору, розрахунки за надані позивачем послуги та виконані роботи здійснюються по факту виконання робіт/надання послуг протягом 2-х банківських днів з моменту надання послуг/поставки товарів та підписання сторонами актів приймання передачі (пункт 4.4. договору).

Слід зауважити, що акт прийому-передачі виконаних робіт № ОК-000001064 від 20.02.2016 підписаний відповідачем та скріплений його печаткою без будь-яких претензій та зауважень.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності претензій відповідача стосовно строків, якості та об'єму надання послуг. Так, з вищезазначеного акту вбачається, що він підписаний без заперечень.

Отже, позивачем дотримано умови договору в частині виконання його зобов'язань за ним.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи визначені контрагентами порядок та строки оплати наданих послуг, приймаючи до уваги прийняття відповідачем наданих послуг за відповідним актом в рамках спірного правочину, господарський суд встановив, що строк оплати наданих послуг є таким, що настав 01.03.2016, у зв'язку з чим суд вважає наявність основної заборгованості відповідача перед позивачем в сумі 60 599 грн. 99 коп. обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Доказів оплати наданих послуг відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний періоду сумі 60 599 грн. 99 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором на технічне обслуговування та виконання ремонтних робіт № ТО-466 від 20.02.2016 у відповідача перед позивачем в сумі 60 599 грн. 99 коп. належним чином доведений, документально підтверджений, відповідачем не спростований, а отже позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 60 599 грн. 99 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 6.1. договору сторони погодили, що у випадку затримки повної оплати виконаних робіт, вартості встановлених матеріалів та запасних частин у строк, обумовлений пунктом 4.4. договору, замовник сплачує виконавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від простроченої суми за кожен день прострочення платежу, до моменту повного погашення заборгованості (пункт 6.1. договору).

На підставі пункту 6.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 28.09.2016 по 28.03.2017 в сумі 8 509 грн. 77 коп. При цьому, з наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що позивач здійснює нарахування пені з урахуванням положень частини 6 статті 232 Господарського кодексу України - за 6 місяців, але розраховує її за останні 6 місяців, а не з дати виникнення прострочення.

З цього приводу в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 зазначено таке.

Щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини 6 статті 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України, строку, за який нараховуються штрафні санкції (пункт 2.5. постанови Пленуму).

Враховуючи вказане, розрахунок пені, здійснений позивачем (а.с.6 на звороті), визначається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону, умовам договору та фактичним обставинам справи, нарахування пені в період 28.09.2016 по 28.03.2017 є неправомірним, а у задоволенні вимог щодо стягнення пені, нарахованої у вказаний період, в сумі 8 509 грн. 77 коп. суд відмовляє.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати виконаних робіт у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати за період з березня 2016 року по лютий 2017 року у сумі 8 585 грн. 00 коп. та 25% річних за період прострочення з 29.02.2016 по 28.03.2017 у сумі 16 312 грн. 19 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем (а.с.7), та встановлено, що під час його проведення позивачем було вірно визначено суму заборгованості та період прострочення (період нарахування інфляційних втрат), арифметично розрахунок проведено також вірно. Отже, розрахунок інфляційних втрат, наведений позивачем у позовній заяві, визнається судом обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 8 585 грн. 00 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, скориставшись правом, наданим сторонам статтею 625 Цивільного кодексу України, сторони визначили, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме більше одного місяця, виконавець матиме права крім стягнення передбаченої пунктом 6.1. суми боргу та пені додатково стягнути із замовника 25 процентів річних від простроченої суми за весь період прострочення (статті 625 Цивільного кодексу України) (пункт 6.3. договору).

Господарським судом здійснено також перевірку розрахунку 25% річних, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем не було враховано те, що умовами договору передбачені два банківських дні на оплату, а позивачем визначено період прострочення, виходячи із двох календарних днів, що є невірним.

Отже, розрахунок 25% річних, здійснений позивачем, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок 25% річних за вказаним періодом, судом було встановлено, що 3% річних за період прострочення з 02.03.2016 по 28.03.2017 складають 16 236 грн. 09 коп.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 25% річних підлягають частковому задоволенню в сумі 16 236 грн. 09 коп.

Слід також зазначити, що за змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011 у справі 6-42цс11).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (53500, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аванті Груп" (02068, м. Київ, вулиця Ревуцького, будинок 16-А; ідентифікаційний код 30440060) - 60 599 грн. 99 коп. основного боргу, 8 585 грн. 00 коп. - інфляційних втрат, 16 236 грн. 09 коп. - 25% річних, 1 453 грн. 87 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.04.2017.

Суддя Ю.В. Фещенко