ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2017 р. Справа № 922/1435/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Фоміна В. О., суддя Крестьянінов О.О. , суддя Шевель О. В.

за участю секретаря судового засідання Курченко В.А.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 12.02.2015);

відповідача - ОСОБА_2 (довіреність від 14.04.2015)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (вх.№2552Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 у справі №922/1435/15

за заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Харків

про стягнення 45670,22 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року позивач, ФОП ОСОБА_3, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом, та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з ФОП ОСОБА_4 45670,00 грн. заборгованості за договором оренди нежитлових приміщень, з яких: 35820,00 грн. основної заборгованості, 9484,17 грн. інфляційних витрат, 366,05 грн. компенсації за користування коштами.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року (суддя Доленчук Д.О.) в позові відмовлено.

Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.02.2017 у даній справі апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 залишено без задоволення, рішення Господарського суду Харківської області від 29 серпня 2016 року у справі №922/1435/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 31.02.2017 касаційну скаргу ФОП ОСОБА_3 задоволено, постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016 скасовано, справу № 922/1435/15 направлено на новий розгляд до Харківського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 16.03.2017.

15.03.2017 від позивача надійшли клопотання про призначення повторної технічної експертизи документів (вх. 2812) та про перенесення розгляду справи (вх.2813), у зв'язку з неможливістю бути присутнім в судовому засіданні 16.03.2017, та відсутністю можливості направити в судове засідання свого представника.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 розгляд справи відкладено на 06.04.2017.

06.04.2017 до судового засідання від позивача надійшли додаткові пояснення (вх. №3782).

В судовому засіданні 06.04.2017 оголошено перерву до 10.04.2017.

10.04.2017 до судового засідання від відповідача надійшли клопотання про фіксування судового засідання за допомогою аудіофіксації (вх.№3897) та клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в якому останній просить провести почеркознавчу експертизу, та поставити на вирішення експерта такі питання:

Чи виконано підпис від імені ФОП ОСОБА_4 у Акті передавання обладнання б/у відповідно Додатку №1 до Договору найму нежитлового приміщення ФОП ОСОБА_4 від імені якого він зазначений, чи іншою особою?

Чи виконано підпис від імені ФОП ОСОБА_4 у опису обладнання б/у відповідно додатку №1 Договору оренди ФОП ОСОБА_4 від імені якого він зазначений, чи іншою особою?

10.04.2017 від відповідача також надійшло клопотання про подання доказів в оригіналі (вх.№3899), в якому він просить зобов'язати позивача ФОП ОСОБА_3 надати для огляду в судовому засіданні наступні документи: акт передавання обладнання б/у відповідно Додатку №1 до Договору найму нежитлового приміщення; опис обладнання б/у відповідно додатку №1 договору оренди; додаткову угоду від 05.01.2013, додаткову угоду від 05.01.2014; усі акти сдачи-прийняття виконаних робіт.

В судовому засіданні 10.04.2017 позивач відмовився від заявленого клопотання про призначення повторної технічної експертизи документів (вх. 2812), просив його не розглядати.

Колегія суддів ухвалила в судовому засіданні залишити клопотання позивача про призначення повторної технічної експертизи документів (вх. 2812) без розгляду.

В судовому засіданні 10.04.2017 оголошено перерву до 13.04.2017.

В судовому засіданні 13.04.2017 представник апелянта наполягав на скасуванні оскаржуваного рішення та задоволенні позовних вимог. Представник відповідача зазначав про правомірність рішення суду першої інстанції, просив його залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, розглянувши в судовому засіданні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи та про зобов'язання позивача надати докази в оригіналі, зазначає наступне.

Як вбачається з заявлених відповідачем клопотань, предметом їх дослідження є підписи ФОП ОСОБА_4 на актах передавання обладнання б/у відповідно Додатку №1 до Договору найму нежитлового приміщення ФОП ОСОБА_4, на опису обладнання б/у відповідно додатку №1 Договору оренди ФОП ОСОБА_4, підписи ОСОБА_4 на додаткових угодах від 05.01.2013, від 05.01.2014, та на усіх актах сдачи-прийняття виконаних робіт.

Предметом даного позову є правовідносини між сторонами за договором оренди нежитлового приміщення та стягнення заборгованості за вказаним договором. Тобто, сплата за користування (оренду) обладнання не є предметом даного позову. Тому колегія суддів відхиляє клопотання відповідача (вх.№ 3897, №3899), оскільки вони не входять в предмет позовних вимог та, відповідно, у предмет доказування у даній справі.

Призначення у справі судової почеркознавчої експертизи документів вказаних відповідачем у клопотанні, та які не мають значення для вирішення даного спору по суті, призведе до затягування процесуальних строків розгляду справи та нехтування принципом процесуальної економії, оскільки справа розглядалась судами неодноразово.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення, інфляційних та компенсації за користування коштами.

Відповідно до позовної заяви, між позивачем та відповідачем було укладено договір найма частини нежитлового приміщення від 03.01.2012, яким передбачено, що ФОП ОСОБА_3.(наймодавець) зобов'язується передати в платне строкове користування частину нежитлового приміщення, цех по виробництву ковбасних виробів згідно дозволу СЕС Московського району АДРЕСА_2 а ФОП ОСОБА_4 (наймит) зобов'язується прийняти, сплатити користування і повернути приміщення наймодавцю на умовах, визначених цим договором (п.1.1 договору).

Пунктом 1.2 цього договору передбачено, що об'єкт, що орендується, належить ФОП ОСОБА_3 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.04.2000, зареєстрованому приватним нотаріусом ХМНО Тимофеєвою Є.В. в реєстрі за №509184 та рішенням суду.

Площа переданого приміщення складає 477,6 кв.м.

Розділом 4 договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання « 01» січня 2012 і діє до закінчення строку « 31»грудня 2012, але у будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов'язань. Наймит, який належним чином виконує свої обов'язки за даним договором, після закінчення строку даного договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору / суборенди на даний строк, або пролонгувати цей договір.

Розділом 5 цього договору передбачено, що наймит зобов`язаний здійснювати оплату за користування приміщення в розмірах та у строки, визначені цим договором. Розмір орендної плати за один календарний місяць включає ПДВ і визначається як сума в гривнях, що обчислюється за наступною формулою:

Орендна плата=орендна ставка*площа приміщення*індекс інфляції.

Сторони дійшли згоди, що орендна ставка за даною угодою складає 35 грн. за 1 кв.м., в т.ч. ПДВ.

Розділом 7 передбачено, що наймит сплачує наймодавцеві орендну плату, на місяць вперед, а також сплачує інші платежі, передбачені цим договором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок наймодавця згідно виставленим рахункам-фактурам.

Проте, в ході судового розгляду, встановлюючи фактичні обставини справи щодо правовідносин, які склалися між позивачем та відповідачем, колегєю суддів з'ясовано, що між сторонами 05.01.2009 року укладено договір найма нежитлового приміщення (а.с.64-68 т.1). Умовами вказаного договору передбачено, що ФОП ОСОБА_3.(наймодавець) зобов'язується передати в платне строкове користування частину нежитлового приміщення, цех по виробництву ковбасних виробів згідно дозволу СЕС Московського району АДРЕСА_2 а ФОП ОСОБА_4 (наймит) зобов'язується прийняти, сплатити користування і повернути приміщення наймодавцю на умовах, визначених цим договором (п.1.1 договору).

Об'єкт, що орендується, належить ФОП ОСОБА_3 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.04.2000 (п. 1.2 договору).

Площа переданого приміщення складає 477,6 кв.м.

Розділом 5 договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до закінчення строку, але у будь-якому випадку до повного виконання своїх зобов'язань. Наймит, який належним чином виконує свої обов'язки за даним договором, після закінчення строку даного договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди / суборенди на даний строк.

Зміна договору здійснюється за згодою сторін, на підставі письмової угоди за 60 (шістьдесят) календарних днів.

Відповідно до п. 1.4 статті 5 договору, сторонами обумовлено, що по закінченні строку договору, а також після розірвання, припинення цього договору, будь-яке користування приміщенням наймитом (за винятком випадків, прямо передбачених цим договором) є неправомірним.

Розділом 6 договору сторонами передбачено, що розмір орендної плати за один календарний місяць включає ПДВ і визначається як сума в гривнях, що обчислюється за наступною формулою:

Орендна плата=орендна ставка*площа приміщення*індекс інфляції.

Сторони дійшли згоди, що орендна ставка за даною угодою складає 25 грн. за 1 кв.м., в т.ч. ПДВ.

Розділом 8 передбачено, що наймит сплачує наймодавцеві орендну плату, на місць вперед, а також сплачує інші платежі, передбачені цим договором шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок наймодавця згідно виставленим рахункам-фактури.

Актом №1, який є додатком №2 до договору оренди нежитлового приміщення від 05.01.2009, ФОП ОСОБА_3 передав, а ФОП ОСОБА_4 прийняв в оренду нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 площею 477,6 кв.м. для користування під цех по переробці м'ясної продукції, відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 05.01.2009 (а.с. 69 т.1).

Заперечуючи проти позовних вимог про стягнення орендної плати, ФОП ОСОБА_4 просив суд першої інстанції призначити у справі судову технічну експертизу договору найму частини нежитлового приміщення від 03.01.2012. Судом першої інстанції призначено у справі технічну експертизу, проведення якої доручено Харківському науково-дослідному інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса. Відповідно до висновку експертизи, експертами встановлено, що у наданому на дослідження договорі найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, укладеному між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4, друковані тексти на аркушах 1 - 5 і на аркуші 6 виготовлені одним шрифтом - Саlіbrі 12 за допомогою одного і того ж знакодрукуючого електрофотографічного пристрою (лазерного принтера або БФП). Друковані тексти договору найму частини нежилого приміщення від 13.01.2012 р., на аркушах 1 - 5 і на аркуші 6 виконані у різний час. У друковані тексти, відтиски печаток та підписи, що маються у вданому на дослідження договорі найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р., будь-які зміни (підчистка, травлення, дописка, дорисовка елементів шків, додрукування, переробка (виконання одних знаків поверх других), аплікація (переклеювання літер та цифр)) не вносилися. При виготовлені наданого на дослідження договору найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012, використовувались частини двох документів (договорів): 1-й - 5-й аркуші від одного документу (договору найму), а 6-й аркуш від іншого документу.

Підставою звернення позивача з даним позовом є несплата відповідачем заборгованості за договором оренди приміщення за період з жовтня по грудень 2014 року.

Позивач зазначає, у січні та лютому 2015 року ним направлялись відповідачу листи - заперечення та вимога про відсутність намірів у позивача продовжувати дію договору оренди приміщення, та вимоги про сплату відповідачем заборгованості за вказаний період.

Відповідач на вказані листи не відповів, заборгованість з орендної плати не сплатив, приміщення позивачу не повернув.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд у своєму рішенні від 29.08.2016, з урахуванням висновку технічної судової експертизи, де вказано, що договір найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 є змонтованим, та виходячи з матеріалів даної справи, дійшов висновку, про те, що надані позивачем до матеріалів справи докази не підтверджують укладання між сторонами договору найму частини нежилого приміщення саме від 03.01.2012 (том 2 а.с. 62-67). Та на цій підставі, встановив відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь відповідача 35820,00 грн. основного боргу за договором найму частини нежилого приміщення від 03.01.2012 р., та стягнення 9484,17 грн. інфляційних втрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами (3% річних).

Проте, колегія суддів не погоджується з місцевим господарським судом в частині відсутності підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, позивачем вказано, що спірна заборгованість виникла на підставі договору оренди нежитлових приміщень укладеному між сторонами 03.01.2012. Також ним зазначено, що додаткові угоди від 05.01.2013 та від 05.01.2014 укладені між сторонами до договору від 03.01.2012. Окрім цього, позивач посилався на договір оренди нежитлового приміщення 2012 року і в листах-запереченнях та вимогах, адресованих відповідачу у січні та лютому 2015 року.

Однак, у травні 2015 року під час первісного розгляду справи судом першої інстанції позивачем до матеріалів справи надано договір оренди спірного нежитлового приміщення від 05.01.2009, умови якого досліджено колегією суддів, зокрема, вказаним договором передбачено орендну ставку розміром 25 грн. за 1 кв.м. До того ж, приміщення було передано за актом приймання - передачі від 06.01.2009.

Позивачем також надані до матеріалів справи акти здачі-прийняття виконаних робіт, наданих послуг по наданню в оренду частини нежилого приміщення від 31.01.2014, 28.02.2014, 31.03.2014, 30.04.2014, 31.05.2014, 30.06.2014, 31.07.2014, 31.08.2014, 30.09.2014, 31.10.2014, 30.11.2014, 31.12.2014, а також платіжні доручення № 102 від 18.06.2014, № 93 від 30.05.2014, № 67 від 10.04.2014, № 65 від 11.09.2014, № 143 від 11.09.2014, № 17 від 11.02.2014, № 25 від 18.02.2014 та № 9 від 30.01.2014.

Вказаними документами підтверджується сплата відповідачем орендної плати за частину нежитлового приміщення у розмірі 11940,00 грн. за кожен місяць.

Заявляючи до стягнення основну суму заборгованості у розмірі 35820,00, позивач зазначає, що вона виникла за три останні місяці 2014 року - жовтень-грудень 2014 року, тобто, 11940 грн. за кожен місяць користування приміщенням, що відповідає розміру орендної плати, визначеному розділом 6 договору від 05.01.2009.

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції 10.04.2017 зазначив, що підставою нарахування заборгованості за користування відповідачем приміщенням є укладений між сторонами договір від 05.01.2009, посилання в позовній заяві на договір від 03.01.2012 вважає помилковим.

Представник відповідача в судових засіданнях суду апеляційної інстанції наполягав на тому, що відповідач з позивачем за договором оренди приміщення від 03.01.2012 ніяких правовідносин не має, його довіритель у судовому засіданні 10.04.2017 зазначене підтвердив, та зазначив, що ніяких документів в межах орендних правовідносин з позивачем не підписував.

До того ж, в судовому засіданні суду першої інстанції 23.02.2016 особисто ФОП ОСОБА_4 зазначив про те, що між ним та ФОП ОСОБА_3 був укладений один договір оренди у 2009 році щодо приміщення площею 477,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

Факт укладення між сторонами у справі договору оренди спірного приміщення від 05.01.2009 та прийняття відповідачем приміщення за актом приймання-передачі від 06.01.2009, також підтверджується поясненнями ФОП ОСОБА_4 наданими під час проведення досудового слідства відкритого за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, відомості про яке внесені до реєстру за № 0000924 та відображених у постанові про закриття кримінального провадження від 27.03.2015 (а.с. 77, 78 т. 1).

Приписами статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статті 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до приписів статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Виходячи з орендних правовідносин, що існують між сторонами, та обставин, які склалися у даній справі, а також доказів, досліджених колегією суддів в їх сукупності, судом апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем існують орендні правовідносини за договором 2009 року. Зазначене підтверджується заявленою сумою заборгованості, яка обрахована позивачем виходячи з умов договору від 2009 року, наданими позивачем актами здачі-прийняття виконаних робіт, наданих послуг по наданню в оренду частини нежилого приміщення та платіжними дорученнями про сплату орендної плати у розмірі 11940 грн. кожного місяця та на яких відсутні посилання на договір оренди частини нежилого приміщення від 2012 року, а також поясненнями позивача та відповідача наданими в суді апеляційної інстанції. Підтвердженням відсутності інших договорів між сторонами є висновок експертизи щодо змонтованості договору від 03.01.2012, тобто правовідносин за цим договором не існувало.

Отже висновок суду першої інстанції стосовно відсутності підстав для прийняття, як доказ існування між сторонами орендних правовідносин, договір від 2012 року, з урахуванням відсутності підтверджуючих у справі документів та висновків проведеної судової експертизи є правомірним.

Однак, в порушення ч. 1 статті 43 ГПК України суд першої інстанції не встановив в судовому процесі всіх обставин справи всебічно, повно і об'єктивно в їх сукупності з урахуванням об'єкта і предмета спору, а отже дійшов передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Пунктами 1 та 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» від 23.03.2012 №6 визначено, що на підставі статті 124 Конституції України, частини першої статті 45, частини першої статті 84 ГПК судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення має бути викладено чітко, зрозуміло, грамотно (тобто не містити граматичних і стилістичних помилок, виправлень).

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого:

- чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;

- чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин;

- яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

То ж, виявивши при розгляді справи інші фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення даного спору, зокрема існування між сторонами орендних правовідносин за договором 2009 року, судом першої інстанції не надано належну оцінку вказаним обставинам, що призвело до неправильного вирішення даного спору.

Тому твердження представника відповідача щодо зміни позивачем підстави позову не мають правового підґрунтя та спростовуються матеріалами справи.

Отже, колегією суддів встановлено, що між сторонами укладено договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5

Про виконання вказаного договору свідчить акт №1, який є додатком №2 до договору оренди нежитлового приміщення від 05.01.2009, згідно якого ФОП ОСОБА_3 передав, а ФОП ОСОБА_4 прийняв в оренду нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 площею 477,6 кв.м. для користування під цех по переробці м'ясної продукції, відповідно до договору оренди нежитлового приміщення від 05.01.2009 (а.с. 69 т.1).

Як зазначалось раніше, умовами вказаного договору передбачено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання і діє до закінчення строку, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Однак, сторонами не визначено термін його дії, або конкретну дату, до якої укладено вказаний договір. А тому, колегія суддів вважає вказаний договір укладеним на невизначений строк.

Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частинами 1, 5 статті 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

За загальним правилом, передбаченим статтями 651, 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Умовами договору оренди нежитлового приміщення 2009 року не передбачено підстави припинення або розірвання договору, а тому застосуванню підлягають приписи Цивільного кодексу України.

В матеріалах справи відсутні докази письмового сповіщення позивача з вимогою про звільнення відповідачем спірного приміщення та припинення орендних правовідносин за договором 2009 року, як того вимагають положення чинного законодавства.

А тому, колегія суддів вважає, що правовідносини між сторонами за вказаним договором тривають.

У відповідності до приписів статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 8 договору найму частини нежитлового приміщення від 05.01.2009, передбачено, що наймит сплачує наймодавцеві орендну плату на місяць вперед тощо. Тобто, умовами договору передбачено обов'язок наймита кожного місяця сплачувати орендну плату за наступний місяць.

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів сплати орендної плати за жовтень, листопад, грудень 2014 року (період заявлений позивачем), а також триваючи правовідносини між сторонами за договором найму частини нежитлового приміщення від 05.01.2009 року, та відсутність доказів припинення відносин між сторонами за вказаним договором у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає, що відповідач прострочив виконання зобов'язання за вказаним договором, а тому порушив умови договору найму частини нежитлового приміщення від 05.01.2009 року.

Зазначене є підставою для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суму основного боргу у розмірі 35820,00 грн.

Що стосується заявлених позивачем до стягнення суми інфляційних втрат та суми компенсації за користування коштами (3% річних), колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", п.4.1 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснюючи перерахунок заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних та річних, колегією суддів встановлено їх арифметичну правильність, та за наявності підстав для стягнення з позивача суми основного боргу, вказані суми також підлягають задоволенню.

При розгляді даної справи колегією суддів враховані вказівки Вищого господарського суду України, що містяться у постанові від 15.12.2015 року щодо перегляду постанови Харківського апеляційного господарського суду від 09.09.2015 у даній справі та у постанові від 31.01.2017 щодо перегляду постанови Харківського апеляційного господарського суду від 07.11.2016. Зокрема, колегією суддів Харківського апеляційного господарського суду чітко встановлено, що орендні правовідносини між сторонами є триваючими станом на день звернення з позовом, а тому період заборгованості, заявлений позивачем, підтверджується фактичними обставинами справи. Виявивши та встановивши, що між сторонами існують орендні правовідносини за договором 2009 року, а також дослідивши умови вказаного договору, колегія суддів зазначає, що умовами статті 6 договору, передбачено фіксовану суму орендної плати за місяць, порядок оплати якої передбачає сплату на місяць вперед, а статтею 8 договору передбачено, що на підставі виставлених наймиту рахунків - фактури здійснюється оплата інших платежів (комунальні послуги).

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як зазначалось, судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи, не надано належну оцінку виявленим під час розгляду справи обставинам, що призвело до неправильного вирішення даного спору по суті.

Зазначене є підставою для задоволення апеляційної скарги позивача та скасування рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2016 у справі № 922/1435/15, прийняття нового - про задоволення позовних вимог.

Судові витрати розподілені колегією суддів у відповідності до приписів статті 49 ГПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, п. 2, ст. 103, п. 1 ч.1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, одностайно, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 29.08.2016 у справі №922/1435/15 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (61044, АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_4 ІНН НОМЕР_2) заборгованість у розмірі 45670,22 грн., з яких: 35820 грн. - основного боргу, 9484,17 грн. - інфляційних витрат та 366,05 грн. компенсації за користування коштами, а також суму судового збору у розмірі 1827,00 грн. за подання позову та 2009, 71 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Повний текст постанови складено 18.04.17

Головуючий суддя Фоміна В. О.

Суддя Крестьянінов О.О.

Суддя Шевель О. В.