РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року Справа № 918/1248/16

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В.. суддя Філіпова Т.Л.

при секретарі судового засідання Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_2, довіреність б/н від 25.10.2016р.;

відповідача: представник не з'явився

від третьої особи 1: ОСОБА_3, посвідчення №881, від 19.01.2012 р.;

від третьої особи 2: ОСОБА_3, посвідчення №881, від 19.01.2012 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 акціонерного товариства "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" на рішення господарського суду Рівненської області від 16.01.17р. у справі № 918/1248/16 (суддя Політика Н.А.)

за позовом ОСОБА_4 акціонерного товариства "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" ОСОБА_4 акціонерного товариства "Укрзалізниця"

до відповідача ОСОБА_1 міської ради

за участі третіх осіб, які на заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1. ОСОБА_5

2. ОСОБА_6

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Рівненської області з позовною заявою (а.с.2-8) до ОСОБА_1 міської ради (надалі відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_6, в якій просить визнати недійсним рішення ради від 23 червня 2015 року "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на вул. 16 Липня та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218".

Рішенням господарського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року (а.с.117-125) в позові відмовлено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що право землекористування у ОСОБА_1 відділу Львівської залізниці щодо земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня (Комуністична), 31А, в розумінні Земельного кодексу Української РСР, не виникало, а сам позивач, на відміну від третіх осіб, не є її землекористувачем. Крім того, суд зазначив, що документи в розумінні Земельного кодексу Української РСР 1970 року, які свідчать про наявне право землекористування спірною земельною ділянкою, а також її відведення в натурі, у ОСОБА_1 відділу Львівської залізниці відсутні.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 2005 року є власниками житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня (Комуністична), 31А, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2009 року у справі № 2-3785/2009 р. та відповідними витягами із державного реєстру прав власності на нерухоме майно, а тому суд дійшов висновку про те, що переважне право на землекористування спірною земельною ділянкою, в розумінні чинних Земельного та Цивільного кодексів України, закріплене саме за третіми особами, а не за позивачем.

Крім того, судом зазначено, що прийняття спірного рішення є наслідком невиконання ОСОБА_1 міською радою рішення від 20.06.1919 року №218, а тому відповідає вимогам статті 59 та статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.135-137) до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги, апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, вказує що судове рішення є таким, що прийнято без з?ясування суттєвих обставин справи, які стосуються предмету спору, без урахування судом дійсних обставин справи, підтверджених належними і допустимими доказами та необгрунтовані судом нормами права, що регулюють спірні відносини, а висновки суду є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи і характеру спірних правовідносин.

Зокрема, апелянт зазначає, що пунктом 1.1 рішення ОСОБА_1 міської ради №218 від 20.06.1919 року земельна ділянка площею 0,22 га по вул. Комуністичній (16 Липня) була відведена позивачу для будівництва, і на момент винесення оскаржуваного рішення відносилась до земель залізничного транспорту. Так як розмежування земель на території м.Рівне не проводилось, вказана земельна ділянка залишилась у державній власності відповідно до положень підпункту «а» пункту 4 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Також позивач вказує, що скасування рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради №218 від 20.06.1979 відбулося лише у 2015 році, в той час коли вже відбулося розмежування земель, проте судом першої інстанції дана обставина залишена поза увагою.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 918/1248/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Гулова А.Г.(а.с.133).

Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 10.02.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 07 березня 2017 року на 10.20 год. (а.с. 134).

15 лютого 2017 року на адресу ОСОБА_1 апеляційного господарського суду надійшов відзив третіх осіб на апеляційну скаргу, в якому останні заперечують її вимоги, вважають рішення господарського суду Рівненської області від 16.01.2017 законним та обгрунтованим.

При цьому треті особи зазначають, що наразі є ухвалене в законному порядку судове рішення, а саме постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 08.10.2015 у справі № 817/1833/14, яким задекларовано право третіх осіб на користування земельною ділянкою по вул.16 Липня площею 0,22 га, а також встановлено, що позивач не є землекористувачем даної земельної ділянки. Відтак, твердження позивача щодо порушення його прав ОСОБА_1 міською радою при винесенні оспорюваного рішення є необґрунтованим та безпідставним.

01 березня 2017 року на адресу ОСОБА_1 апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 міської ради на апеляційну скаргу, в якому остання заперечує її вимоги, вважає рішення господарського суду Рівненської області від 16.01.2017 законним та обґрунтованим (а.с.159-160). Крім того, відповідач просить провести розгляд апеляційної скарги без його участі.

Зокрема, відповідач у відзиві посилається на те, що причина для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою полягає у бездіяльності самого позивача, який протягом тривалого часу не вчиняв жодних дій на виконання умов , встановлених рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 20.06.1979 №218.

Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що на земельній ділянці по вул.16 Липня площею 0,22 га наявна нерухомість третіх осіб, яка перебуває на праві приватної власності, і дане право підтверджене рядом судових рішень, які набрали законної сили.

Також відповідач посилається на те, що пункти 1.1 та 3 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 20.06.1979 №218 втратили чинність на підставі п.3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву» , згідно якого прийняті і не виконані до набрання чинності цим Законом рішення відповідних органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування про погодження місця розташування об?єкта або про надання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті, розпорядженням голови суду від 07.03.17 р. на підставі п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.802 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду, внесені зміни до складу колегії суддів та визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Маціщук А.В., суддя Філіпова Т.Л. (а.с.162-463).

В судовому засіданні від 07.03.2017р. представник позивача апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у ній, вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, прийняте без з'ясування суттєвих обставин справи, які стосуються предмету спору.

Представник третіх осіб проти апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Представник відповідача не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення поштового відправлення.

Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 07 березня 2017 року розгляд апеляційної скарги відкладено на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України на 12 квітня 2017 року на 11.00 год. (а.с. 169-170).

10 квітня 2017 року на адресу ОСОБА_1 апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника відповідача ОСОБА_1 міської ради, яким останній просить розгляд апеляційної скарги провести без його участі, при цьому просить при розгляді скарги врахувати відзив на апеляційну скаргу відповідача, наявний у матеріалах справи (а.с.176).

В судовому засіданні від 12.04.2017р. представник позивача апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі з підстав, наведених у ній, вважає, що рішення винесене з порушенням норм матеріального і процесуального права, прийняте без з'ясування суттєвих обставин справи, які стосуються предмету спору.

Представник третіх осіб проти апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у письмовому відзиві.

Представник відповідача не реалізував процесуальне право на участь у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, хоча про час та місце його проведення був повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення поштового відправлення.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи приписи статті 102 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи наявність у матеріалах справи відзиву відповідача на апеляційну скаргу, колегія суддів визнала за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги за відсутності представника відповідача за наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, заслухавши представників позивача та третіх осіб, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, листом від 12 лютого 2015 року № Н-10/326 позивач звернувся до міського голови міста Рівного з клопотанням про прийняття Радою рішення про надання позивачу дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня, орієнтовною площею 0,2200 га (а.с. 12).

Листом від 10 березня 2015 року № 01-12/262 відповідач повідомив позивача про те, що на розгляд сесії Ради було підготовлено відповідний проект рішення (а.с. 37) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м2 на вулиці 16 Липня в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту (а.с. 13).

У той же час рішенням Ради від 23 червня 2015 року № 5403 "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на вул. 16 Липня та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218", позивачу було відмолено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 200 м2 на вулиці 16 Липня в постійне користування для розміщення та експлуатації будівель і споруд залізничного транспорту за рахунок земель промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Ради, які згідно з даними Державного земельного кадастру обліковуються за ОСОБА_1 відділком Львівської залізниці. Крім того, даним рішенням частково скасовано рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 в частині пунктів 1.1 та 3, як такі, що не виконані (а.с. 14).

В ході дослідження наявних у справі доказів, ОСОБА_1 апеляційним господарським судом встановлено, що у місті Рівному по вулиці 16 Липня, 31А (попередня назва вулиці Комуністична) знаходиться житловий будинок, 1932 року будівництва, що підтверджується наявною у матеріалах справи відповідною довідкою (а.с. 67). У період Другої Світової Війни вказаний будинок був переданий у комунальну власність ОСОБА_1 міської ради. У 1954 році частину вищевказаного будинку була надано в користування сім'ї ОСОБА_6. Відтак, сім'я ОСОБА_6 проживає в цьому будинку і фактично користується прилеглою до нього земельною ділянкою з 50 років двадцятого століття і по даний час.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ровенської міської ради від 20 червня 1979 року № 218 було вирішено відвести земельну ділянку площею 0,22 га по вулиці Комуністичній для будівництва центрального диспетчерського поста. При цьому, як вбачається зі змісту пункту 3 вказаного рішення, таке відведення було можливе лише за умови попереднього відселення Львівською залізницею мешканців будинку по вулиці Комуністичній, 31-А та наступного його знесення. Проте, вказані дії щодо знесення будівлі та відселення її мешканців упродовж з 1979 року і по цей час, позивачем вчинені не було.

Водночас, як вбачається зі змісту адресованого Виконавчому комітету Ровенської міської ради листа ОСОБА_1 відділу Львівської залізниці від 31 жовтня 1990 року № 117 (а.с. 66), останній повідомив даний орган про свою відмову від вчинення дій по відселенню мешканців вищевказаного будинку та його зносу, а також від будівництва інших нових споруд на спірній земельній ділянці. Відтак, вказаними діями Львівська залізниця фактично відмовилася від набуття прав землекористувача та подальшого можливого цільового використання цієї земельної ділянки.

Вказані обставини у подальшому слугували підставою для надання Радою дозволу на передачу у власність сім'ї ОСОБА_6 займаного ними житлового будинку. Так, частину займаного третіми особами житла було приватизовано ними самостійно, а решта приміщень житлового будинку по вулиці 16 Липня, 31А (Комуністичній) викуплена у інших мешканців, які також реалізували своє право на приватизацію власних частин цього будинку.

Згідно наказу Управління житлово-комунального господарства Виконавчого комітету Ради від 8 вересня 2005 року № 426/01 (а.с. 69) вказаний будинок був знятий з обліку та обслуговування у міських житлового-експлуатаційних організаціях. Відтак, починаючи з 2005 року треті особи стали одноосібними власниками вищевказаного житлового будинку, розміщеного на спірній земельній ділянці.

Факт наявності прав власності третіх осіб на нерухоме майно також підтверджується рішенням Рівненського міського суду у справі від 23 березня 2009 року у справі № 2-3785/2009 р., яке на час розгляду даного спору набрало законної сили (а.с. 57-58), та відповідними витягами із реєстру прав на нерухоме майно (а.с. 53-56).

Колегія суддів, розглядаючи позовні вимоги в площині наявності у відповідача повноважень на винесення оспорюваного рішення, вважає за необхідне врахувати наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження міських рад у галузі земельних відносин визначено Законом України Про місцеве самоврядування в Україні, Земельним кодексом України, іншими законодавчими та нормативними актами України.

Відповідно до пункту 34 статті 26 та пункту 9 статті 33 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, до повноважень місцевих рад у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища, відноситься, зокрема, організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою, а виключно на пленарних засіданнях сільської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Абзацом 1 пункту 2 роз`яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов`язаних із визнанням недійсними актів державних та інших органів» від 26 січня 2000 року № 02-5/35, передбачено, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт; обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації позивача у справі.

Відповідно до пунктів а, б, в частини 1 статті 12 Земельного кодексу України до повноважень, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Як зазначено вище, житловий будинок, 1932 року будівництва за адресою м. Рівне по вулиці 16 Липня, 31А (попередня назва вулиці Комуністична) , у період Другої Світової був переданий у комунальну власність ОСОБА_1 міської ради.

Рішенням Виконавчого комітету Ровенської міської ради від 20 червня 1979 року № 218 було вирішено відвести земельну ділянку площею 0,22 га по вулиці Комуністичній для будівництва центрального диспетчерського поста. При цьому, як вбачається зі змісту пункту 3 вказаного рішення, таке відведення було можливе лише за умови попереднього відселення Львівською залізницею мешканців будинку по вулиці Комуністичній, 31-А та наступного його знесення. Дане рішення ОСОБА_1 міською радою прийнято у межах повноважень як власником землі.

Водночас, як вбачається зі змісту адресованого Виконавчому комітету Ровенської міської ради листа ОСОБА_1 відділу Львівської залізниці від 31 жовтня 1990 року № 117 (а.с. 66), останній повідомив даний орган про свою відмову від вчинення дій по відселенню мешканців вищевказаного будинку та його зносу, а також від будівництва інших нових споруд на спірній земельній ділянці. Відтак, вказаними діями Львівська залізниця фактично відмовилася від набуття прав землекористувача та подальшого можливого цільового використання цієї земельної ділянки.

При цьому колегією суддів не беруться доводи скаржника, викладені у апеляційній скарзі, щодо належності вищевказаної земельної ділянки до державної власності, у зв?язку з наступним.

Відповідно до п. 4 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», на який посилається позивач, у державній власності залишаються : а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші обєкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони.

Відповідно до статті 20 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (у редакції від 14 жовтня 1977 року, яка діяла на момент прийняття рішення Виконкому Ровенської міської ради від 20 червня 1979 року № 218) право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. При цьому, стаття 22 Земельного кодексу Української РСР 1970 року (у редакції від 14 жовтня 1977 року) зауважує, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Проте, як вбачається із матеріалів справи та вищевикладених пояснень, жодного документу в розумінні Земельного кодексу Української РСР 1970 року, який свідчить про наявне право землекористування спірною земельною ділянкою, а також її відведення в натурі, у ОСОБА_1 відділу Львівської залізниці не було та немає та позивачем до матеріалів справи не надано.

Відтак, враховуючи відсутність у позивача документів, які підтверджують право постійного користування земельною ділянкою, а також відсутність на даній земельній ділянці будівель, споруд та інших обєктів нерухомого майна державної власності, колегія суддів приходить до висновку про те, що земельна ділянка площею 0,22 га по вулиці 16 Липня (Комуністичній), 31А, на час вступу в силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» та на час прийняття спірного рішення належала до комунальної власності, позивач не був належним землекористувачем.

При цьому колегія суддів зазначає, що враховуючи вищеописані обставини, право власності чи користування позивача земельною ділянкою площею 0,22 га по вулиці 16 Липня (Комуністичній), 31А на підставі самого лише рішення Виконавчого комітету Ровенської міської ради від 20 червня 1979 року № 218 не виникло.

Колегією суддів не береться до уваги посилання позивача як на підставу своїх вимог на довідку з державної статистичної звітності (форми 6-зем) про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 16 грудня 2014 року № 02-4341 (а.с. 17), згідно якої спірна земельна ділянка обліковується за ОСОБА_1 відділком Львівської залізниці, оскільки термін "обліковується", вжитий у цьому документі, безпідставно ототожнюється позивачем з поняттям користування земельною ділянкою на певних правових підставах. Крім того, згідно довідки з державної статистичної звітності (форми 6-зем) за січень 2014 року №02-2245 (а.с.40), дана земельна ділянка розташована на землях житлової і громадської забудови.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Ради від 23 червня 2015 року № 5403 "Про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в постійне користування земельної ділянки на вул. 16 Липня та скасування пунктів 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської Ради народних депутатів від 20.06.1979 № 218" прийняте в межах чинного законодавства України та підлягає обов'язковому виконанню, відповідно до статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 144 Конституції України. Крім того, спірне рішення не могло порушити прав та охоронюваних законом інтересів позивача як землекористувача цієї ділянки у зв?язку з тим, що останній ним не являвся.

Колегією судді не беруться до уваги доводи позивача щодо неможливості органів місцевого самоврядування скасовувати свої попередні рішення з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, у зв?язку із наступним.

Відповідно до частини 9 статті 59, пункту 15 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення виконавчого комітету ради з питань, які належать до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, раді належить право скасовувати акти виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

Абзацом 6 пункту 5 мотивувальної частини Рішення КСУ від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 встановлено: "Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання". Таким чином, суд приходить до висновку, що Конституційний Суд України встановив певні умови за сукупності яких органи місцевого самоврядування позбавлені права скасовувати свої попередні рішення: 1) рішення є ненормативним правовим актом; 2) рішення, на момент його скасування, виконане.

Враховуючи той факт, що пункти 1.1 та 3 рішення Виконавчого комітету Ровенської міської Ради народних депутатів від 20 червня 1979 року № 218 вже більше як 37 років не виконуються, колегія суддів приходить до висновку, що дії відповідача щодо скасування цих пунктів цілком відповідають положенням Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та не суперечать вищенаведеному рішенню Конституційного Суду України.

При розгляді даної справи колегією суддів встановлено, що на земельній ділянці площею 0,22 га по вулиці 16 Липня (Комуністичній), 31А, знаходиться нерухоме майно, що перебуває у приватній власності третіх осіб - ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Так, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 2005 року є власниками житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня (Комуністична), 31А, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2009 року у справі № 2-3785/2009 р. (а.с. 57-58) та відповідними витягами із державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 53-56).

Згідно частини 1 статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

За частиною 2 цієї статті якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим) (частина 6 цієї статті). Дана норма кореспондується із статтею 377 Цивільного кодексу України, згідно якої до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відтак, колегія суддів прийшла до висновку про те, що набувши право власності на житловий будинок по вул. 16 Липня, 31 А у м. Рівне, треті особи набувають право на землекористування частиною земельної ділянки, що необхідна для обслуговування такої нерухомості, з обов"язковим оформленням правовстановлюючих документів на землю.

Крім того, колегія суддів також враховує преюдиційні факти, що встановлені постановою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року у справі № 817/1833/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 8 жовтня 2015 року, за позовом ОСОБА_7 до Управління Держземагентства у м. Рівне Рівненської області про визнання дій незаконними та зобовязання вчинення певних дій. Так, даним судовим рішенням, яке на час розгляду даного господарського спору набрало законної сили, вимоги ОСОБА_7 задоволено; визнано протиправними дії Управління Держземагентства у м. Рівне Рівненської області щодо відмови в погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,10 га у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Рівне по вул. 16 Липня, 31А та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0443 га в оренду для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в м. Рівне по вул. 16 Липня, 31А, а також зобовязано відповідача погодити відповідний проект землеустрою.

Зазначеним судовим рішенням адміністративного суду апеляційної інстанції було встановлено, що Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" в особі його відокремлених підрозділів не є землекористувачем земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: місто Рівне, вулиця 16 Липня, 31А та ніколи ним не було. А саме, суд дійшов вищевказаного висновку у зв'язку з відсутністю у Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" будь-яких документів, які підтверджують його право користування, вимоги щодо обов'язкової наявності яких містяться як в Земельному кодексі Української РСР (1970 року), так і в чинному Земельному кодексі України, а також наявністю інших письмових доказів, які свідчать про спроби останнього отримати у користування спірну земельну ділянку лише у 2013 році.

Враховуючи вищеописане, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по судовому збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства "Українська залізниця", від імені якого діє Регіональна філія "Львівська залізниця" від 30.01.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 16 січня 2017 року у справі №918/1248/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/1248/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Маціщук А.В.

Суддя Філіпова Т.Л.