ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

25 квітня 2017 р. Справа № 918/230/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д"

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

про тлумачення змісту договору суборенди нежитлового приміщення

За участю представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: представник ОСОБА_3.

В судовому засіданні оголошувалася перерва з 19 квітня 2017 року по 25 квітня 2017 року.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" (надалі - Позивач або ТОВ "Ренесанс-Д") звернулося в Господарський суд Рівненської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (надалі - Відповідач або ФОП ОСОБА_2) в якому просить надати тлумачення змісту п. 5.2. та п. 5.3. Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.12.2015 р.

В обґрунтування своїх вимог Позивач мотивує тим, що між Позивачем та Відповідачем виник спір стосовно неоднакового розуміння змісту п. 5.2. та п. 5.3. Договору, оскільки Відповідач вважає, що відповідно до п. 5.3. Договору, має право будь - коли односторонньо розірвати договір з Позивачем, при цьому Позивач з такою позицією Відповідача не погоджується, вважає таку позицію необґрунтованою та такою, що не відповідає нормам чинного законодавства.

Представник позивача в судовому засіданні 25.04.2017 року не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином про що свідчить його підпис в протоколі судового засідання від 19 квітня 2017 року. Натомість представник Позивача ОСОБА_4 подав клопотання про відкладення розгляду справу в зв"язку з неможливістю його явки в судове засідання.

Зазначене клопотання не підлягає задоволенню, так як, по-перше, представник не надав належних доказів, які перешкоджають йому з"явитися в судове засідання, по-друге чинним законодавством України не обмежене право особи на участь в судовому засіданні конкретним представником. Відповідно до ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Відповідно до п.1 ст.92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Крім того суд зазначає, що в судовому засіданні 19 квітня 2017 року приймав участь інший представник Позивача на підставі довіреності (копія наявна в матеріалах справи), а саме ОСОБА_5

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Позивач належним чином повідомлений про час та місце розгляду спору та можливість здійснювати розгляд справи за відсутності його уповноваженого представника.

Відповідач письмового відзиву на позов суду не надав, представник його в судовому засіданні проти вимог Позивача заперечив пославшись на їх необгрунтованість та недоведеність.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представника відповідача, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

01 грудня 2015 року між Товариством з обмеженою відшвідальністю «Ренесанс-Д», як Суборендарем та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, як Орендарем укладено Договір суборенди нежитлового приміщення № б/н (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору, Відповідач передав, а Позивач прийняв у строкове платне користування нежитлове приміщення Пасаж «Театральний». Об'єкт оренди розташований за адресою: АДРЕСА_1, площею 70 м2, що перебуває у власності ППФ «Альянс-Вест» на підставі Свідоцтва на право власності НОМЕР_1 від 15.04.2010 року.

Пунктом 1.2. Договору, визначено, що приміщення надається для здійснення Позивачем підприємницької діяльності, Позивач самостійно визначає напрями використання орендованого приміщення, а саме - продаж ювелірних виробів.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до п. 6.1. Договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до закінчення строку оренди.

Пунктом 6.2. Договору, визначено, що строкоренди за даним Договоромскладає 2 роки з

02.01.2016 по 31.12.2018 р. Перебіг строку оренди починається з дати передачі орендарю майна згідно акту прийому - передачі.

Отже, з зазначеного вбачається, що між Сторонами укладено Договір, відповідно до якого Позивач взяв в суборенду приміщення для ведення господарської діяльності строком на 2 роки.

Крім того відповідно до п. 5.2 Договору, договір може бути достроково розірваний за ініціативою Орендаря, якщо Суборендар не сплачує орендну плату більше двох місяців поспіль.

При цьому, відповідно до п. 5.3, Договору, Орендар, може достроковорозірвати цей Договір за власною ініціативою, про це рішення він зобов'язаний письмово повідомити Суборендаря, при цьому дія Договору вважається припиненою через 30 календарних днів після отримання Суборендарем такого повідомлення.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 10.01.2017 р. у справі № 918/1150/16 задоволено первісний позов ФОП ОСОБА_2 до ТОВ «РЕНЕСАНС-Д» про повернення нерухомого майна та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ТОВ «РЕНЕСАНС-Д» до ФОП ОСОБА_2 про стягнення збитків та зобов'язання вчинити дії.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ТОВ «РЕНЕСАНС-Д» подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Рівненської області від 10.01.2017 р. у справі № 918/1150/16.

Вважаючи, що між Позивачем та Відповідачем виник спір стосовно неоднакового розуміння змісту п. 5.2. та п. 5.3. Договору, оскільки Відповідач вважає, що відповідно до п. 5.3 Договорумає право будь-коли односторонньорозірвати договір з Позивачем, при цьомуПозивач з такою позицією Відповідача не погоджується, вважає її необгрунтованою та такою, що не відповідає нормам чинного законодавства, Позивач просить суд здійснити тлумачення змісту вказаних пунктів Договору суборенди нежитлового приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється за правилами, встановленими ст. 213 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Правила тлумачення змісту правочину визначені частинами 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими ч. 3 цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з пунктом 1 частині першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України до підвідомчості господарських судів віднесено, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, та на інших підставах. Отже, тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто, коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Крім того, частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що зазначені в ній юридичні та фізичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ.

Зважаючи на викладене, суд констатує, що тлумачення змісту правочину або договору може стати предметом судового розгляду лише за наявності відповідного спору між сторонами цього договору, тобто за умови наявності різних оцінок змісту його умов.

Відповідно до п. 5.2 Договору, договір може бути достроково розірваний за ініціативою Орендаря, якщо Суборендар не сплачує орендну плату більше двох місяців поспіль.

При цьому, відповідно до п. 5.3, Договору, Орендар, може достроковорозірвати цей Договір за власного ініціативою, про це рішення він зобов'язаний письмово повідомити Суборендаря, при цьому дія Договору вважається припиненою через 30 календарних днів після отримання Суборендарем такого повідомлення.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбасено, що:

1. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

2. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

3. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього

Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони підписали Договір суборенди нежитлового приміщення, погодили всі його умови, в тому числі щодо одностороннього його розірвання. Умова договору про його розірвання в односторонньому порядку не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам сторін. Пункти 5.2, 5.3 Договору повністю відповідають волевиявленню сторін та фундаментальному принципу свободи договору, що підтверджується діями сторін спрямованими на схвалення такого правочину.

Оскільки, наведена норма матеріального права за методом правового регулювання носить диспозитивний характер, тобто, сторонам надається можливість самим визначити особливий порядок розірвання договору в односторонньому порядку, то відповідно до п. 2 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що Позивач оспорює право Відповідача на одностороннє розірвання Договору суборенди, і посилається на те, що таке право, якщо воно закріплене в Договорі суборенди, не відповідає актам цивільного законодавства України.

Тобто фактично вимога Позивача зводиться до обгрунтування невідповідності пунктів 5.2, 5.3 Договору актам цивільного законодавства України.

Позивач жодним чином не зазначив яке буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст вищезазначених частин правочину.

Крім того суд зазначає, що ТзОВ "Ренесанс-Д" звертався в Господарський суд Рівненської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання недійсним п.5.3 Договір суборенди нежитлового приміщення від 01 грудня 2015 року.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.12.2016 року у справі №918/1249/16, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду 25 січня 2017 року, товариству "Ренесанс-Д" в задоволенні позову відмовлено.

Зокрема, як Господарським судом Рівненської області, так і Рівненським апеляційним господарським судом встановлено, що право орендаря на дострокове розірвання договору за власною ініціативою, передбачене пунктом 5.3. договору, відповідає положенням статей 291, 188 ГК України та ст. 525 ЦК України, згідно положень яких право на односторонню відмову від зобов'язання може бути передбачене умовами договору.

Недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання або односторонньої зміни його умов є диспозитивним, отже договором або законом може бути встановлене інше. Сторони в договорі можуть домовитися про можливість односторонньої відмови від зобов'язання або зміни його умов.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак обставини відповідності п.5.3. Договору суборенди нежитлового приміщення від 01 грудня 2015 року актам цивільного законодавства України не потребує повторного доказування.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Ст. 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджено, що п. 5.2. та п. 5.3. Договору суборенди нежитлового приміщення від 01.12.2015 р. відповідають актам цивільного законодавства України, не мають слів, понять і термінів, які б не давали змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину та визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин.

Відтак позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Ренесанс-Д" не грунтуються на законі, є необгрунтованими та безпідставними, і, відповідно, не підлягають задоволенню.

На підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на Позивача.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 27 квітня 2017 року.

Суддя Марач В.В.