КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2017 р. справа№ 910/13965/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Андрієнка В.В.

Власова Ю.Л.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників:позивача - ОСОБА_2

відповідача-1 - не з'явилися

відповідача-2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

на рішення Господарського суду м. Києва від 31.01.2017 р.

у справі № 910/13965/16 (суддя - Ващенко Т.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

до 1. Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 (далі - позивач) звернулась з позовом до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - відповідач-1) та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору № 03982-14 щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою від 09.11.2014 р.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/13965/16 від 31.01.2017 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/13965/16 від 31.01.2017 р., Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що договір № 03982-14 щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою від 09.11.2014 р. було укладено з неналежною особою, а тому такий договір є недійсним, оскільки спрямований на порушення прав і законних інтересів позивача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 р. у складі колегії суддів: Буравльов С.І. (головуючий), Андрієнко В.В., Шапран В.В. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 23.03.2017 р.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду № 09-53/1083/17 від 22.03.2017 р. у зв'язку з відрядженням судді Шапрана В.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), для роботи до Вищої ради правосуддя призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/13965/16, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий), Андрієнко В.В., Дідиченко М.А.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 р. апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення Господарського суду м. Києва від 31.01.2017 р. у справі № 910/13965/16 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та відкладено розгляд справи до 13.04.2017 р.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду № 09-53/1516/17 від 13.04.2017 р. у зв'язку з перебуванням судді Дідиченко М.А. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/13965/16, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий), Андрієнко В.В., Власов Ю.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.04.2017 р. було прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення Господарського суду м. Києва від 31.01.2017 р. у справі № 910/13965/16 до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

В засідання суду, призначене на 13.04.2017 р., представник відповідача-1 не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначеного представника суду не надано.

Неявка в судове засідання зазначеного представника не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

05.07.2011 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - сторона-1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі - сторона-2) було укладено договір про організацію торгівельної діяльності.

Відповідно до п. 1 договору сторони зобов'язалися організувати спільну торгівельну діяльність, за якою сторона-1 дозволяє використання земельної ділянки, а сторона-2 проводить торгівлю від свого імені або від імені сторони-1.

Згідно з п. 1.3 договору земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить стороні-1 на праві оренди згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_3 та Печерською районною в місті Києві радою від 26.08.2005 р.

Як передбачено п. п. 3.2.1, 3.3.1, 3.3.2 укладеного договору, сторона-1 зобов'язується надати земельну ділянку для організації торгівельної діяльності, а сторона-2 проводити торгівельну діяльність на земельній ділянці сторони-1, встановити власний торгівельний павільйон та обладнання.

В подальшому, на земельній ділянці, яка надана в оренду відповідачу-2 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1, було встановлено тимчасову споруду, яка належить на праві власності Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6, що підтверджується договором купівлі-продажу торгівельного кіоску від 20.09.2012 р., актом прийому-передачі торгівельного кіоску від 21.09.2012 р., довідкою Департаменту промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) № 2568 від 04.06.2013 р. про функціональне призначення тимчасової споруди.

16.04.2013 р. між Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) (далі - департамент) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі - платник) було укладено договір № 50555-01-01/2568 про сплату пайової участі (внеску) власника тимчасової споруди торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності в утриманні об'єкта благоустрою м. Києва - тимчасової споруди на АДРЕСА_1.

У зв'язку із закінченням дії договору № 50555-01-01/2568 від 16.04.2013 р. позивач звернулась до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із заявою № 5506 про укладення договору щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою - тимчасової споруди на АДРЕСА_1.

У відповідь, листом № 7/0/16-2/27-15 від 05.01.2015 р. Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомив Фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 про відмову в укладенні зазначеного договору про пайову участь.

04.11.2013 р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 повідомив Фізичну особу-підприємця ОСОБА_6 про розірвання договору про організацію торгівельної діяльності від 05.07.2011 р. з 05.12.2013 р. та про необхідність звільнення від тимчасової споруди, належної на праві користування відповідачу-2, земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_1.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_6 проти розірвання договору про організацію торгівельної діяльності від 05.07.2011 р. з 05.12.2013 р. не заперечувала, внаслідок чого вказаний договір було розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача з 05.12.2013 р.

В подальшому, 09.11.2014 р. між Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона-2) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі - сторона-1) було укладено договір № 03982-14 щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою (далі - договір).

Відповідно до умов вказаного договору сторона-1 зобов'язується оплатити пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою на АДРЕСА_1, на території якого розташована тимчасова споруда - кіоск площею 23,54 кв.м, функціональне використання - продаж тютюнових та алкогольних виробів, власником якої є сторона-1.

Згідно з п. 1.2 договору сторони погодили, що замовник сплачує пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою у розмірі 30 872,51 грн.

Даний договір набирає чинності з дати його укладення та діє до 08.05.2015 р. (п. 6.1 укладеного договору).

05.03.2015 р. листом Печерської районної в місті Києві Державної адміністрації № 105/01-570/1 Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 було погоджено розміщення тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_1 площею 23,54 кв.м.

Спір у праві виник в зв'язку з тим, що договір № 03982-14 від 09.11.2014 р., на думку позивача, є недійсним у зв'язку з тим, що даний договір було укладено Департаментом містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) не з власником кіоску за адресою: АДРЕСА_1, а з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 на належний позивачу торгівельний павільйон, чим порушено порядок у провадженні торгівельної діяльності з тимчасових споруд.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як передбачено ч. 1 ст. 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.13. № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними"), вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно зі ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (абз. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України).

У відповідності до п. 2.3 Порядку визначення обсягів пайової участі (внеску) власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності, засобів пересувної дрібнороздрібної торговельної мережі, власників (користувачів) майданчиків для харчування біля стаціонарних закладів ресторанного господарства в утриманні об'єктів благоустрою міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 24.02.2011 № 56/5443 (в редакції рішення КМР від 04.09.2014 № 62/62) у разі встановлення (розміщення) ТС на об'єктах благоустрою, розташованих на земельних ділянках комунальної власності територіальної громади міста Києва, власник ТС укладає договір щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою.

Так, в договорі № 03982-14 щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою від 09.11.2014 р. зазначена площа тимчасової споруди - кіоску 23,54 кв.м.

В той час, як позивач зазначає, що є власником кіоску площею 24 кв.м, що підтверджується п. 1.2 договору купівлі-продажу торгівельного кіоску (МАФ) від 20.09.2012 р., укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 При цьому, позивачем не подано до судів доказів на підтвердження відсутності у відповідача-2 права власності на кіоск площею 23,54 кв.м, який є предметом спірного договору.

Як передбачено п. п. 2.1, 2.10, 2.17, 2.30 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 р. № 244, підставою для розміщення ТС є паспорт прив'язки ТС. Паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку. Строк дії паспорта прив'язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень. У разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.

Позивачем не доведено, що при укладенні спірного договору відповідачами було порушено порядок у провадженні торгівельної діяльності з тимчасових споруд, не доведено укладення цього договору з неналежною особою, та як, наслідок, порушення прав і законних інтересів позивача.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про визнання недійсним договору № 03982-14 щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою від 09.11.2014 р. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 31.01.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 31.01.2017 р. у справі № 910/13965/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/13965/16 повернути до Господарського суду м. Києва

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді В.В. Андрієнко

Ю.Л. Власов