ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2017 р. Справа №917/251/17

За позовом Селянського фермерського господарства Урожай, с. Горби, Глобинський район, Полтавська область, 39024

до Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортної компанії Бізнес-Клас, вул. Карла Маркса, 200, м. Глобине, Полтавська область, 39000

про стягнення 18 260,99 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники в судовому засіданні 04.04.2017 року:

від позивача: ОСОБА_1, дор. № 17/02-13 від 15.05.2014 року

від відповідача ОСОБА_2, довіреність від 05.12.2016 року

Представники в судовому засіданні 18.04.2017 року:

від позивача: ОСОБА_1, дор. № 17/02-13 від 15.05.2014 року

від відповідача ОСОБА_2, довіреність від 05.12.2016 року

У судовому засіданні 04.04.2017 року на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 18.04.2017 року, що відображено в протоколі судового засідання від 04.04.2017 року, представники сторін про дату та час наступного судового засідання повідомлялися під розписки (у матер. справи).

18.04.2017 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява Селянського фермерського господарства Урожай до Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортної компанії Бізнес-Клас про стягнення 18 260,99 грн., з яких: 10 500,00 грн. основного боргу, 7 087,84 грн. інфляційних втрат, 673,15 грн. 3% річних.

Відповідач у відзиві на позовну заяву від 03.04.2017 року (а.с. 40-42) позов не визнає, посилаючись на те, що сторонами не врегульовано питання щодо термінів поставки товару, а тому у позивача відсутні підстави для повернення попередньої оплати та застосування будь-яких мір відповідальності за порушення господарського зобовязання.

04.04.2017 року до канцелярії господарського суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (вх№4512), яка залучена до матеріалів даної справи.

Статтею 22 ГПК України передбачено, що позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п. 3.16 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції передбачені частиною четвертою статті 22 Господарського процесуального кодексу України права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення/ ГПК України не містить поняття "уточнення позовних вимог", а тому з урахуванням змісту поданої заяви суд розцінює її як заяву про зменшення позовних вимог.

Судом приймається до розгляду заява позивача про зменшення позовних вимог, відтак предметом даного судового розгляду є стягнення 17 636,17 грн., з яких: 10 500,00 грн. основного боргу, 6431,95 грн. інфляційних втрат за період з 07.11.2014 року по 31.01.2017 року, 704,22 грн. 3% річних за період з 07.11.2014 року по 31.01.2017 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши надані докази, суд встановив:

Сторони перебувають в договірних відносинах по купівлі-продажу (поставці) запасних частин на підставі усної угоди. Дана обставина стверджується позивачем в позовній заяві та не заперечується відповідачем у відзиві на позов.

На виконання усного договору відповідач прийняв на себе зобовязання поставити за замовленням позивача запасні частини.

03.10.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" виставило позивачу рахунок № 789 від 03.10.2014 р. на суму 10 500 грн. 00 коп. (а.с. 15).

Селянське (фермерське) господарство "Урожай" здійснило попередню оплату за поставку запасних частин на загальну суму 10 500 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 56 від 03.10.2014р. (а.с. 16).

30.10.2014 року позивач звернувся до відповідача з листом про повернення коштів (а.с. 17). 27.12.2016 року позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою-претензією (а.с. 18) про повернення коштів.

Відповідач звернення позивача про повернення суми передплати за непоставлені запасні частини залишив без реагування, що стало підставою звернення позивача із даним позовом до суду.

На підставі положень ст. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував до стягнення з відповідача 6431,95 грн. інфляційних втрат за період з 07.11.2014 року по 31.01.2017 року та 704,22 грн. 3% річних за період з 07.11.2014 року по 31.01.2017 року (в редакції заяви про уточнення позовних вимог від 04.04.2017 року).

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст.631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, за яким в силу ст. 712 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України на продавця покладено обов'язок передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу (ст. 663 Цивільного кодексу України).

За статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Приписами статті 664 Цивільного кодексу України встановлено, що обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві (у даному випадку сторонами погоджено відпуск товару самовивозом).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, встановлених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. ст. 612 Цивільного кодексу України).

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив, що позивачем за платіжним дорученням № 56 від 03.10.2014р. здійснено передоплату за запчастини згідно виставленого відповідачем рахунку № 789 від 03.10.2014 року на суму 10 500,00 грн. Сторони погодили, що оплата рахунку означає погодження з умовами поставки товарів. Товар відпускається за фактом надходження коштів на р/р постачальника самовивозом за наявності довіреності та паспорта (арк.справи 15).

Згідно ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Оскільки сторонами не врегульовано питання щодо термінів поставки товару, то необхідно керуватися приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, згідно якої якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на вимогу про сплату заборгованості від 30.10.2014 р. (а.с. 17), в якій вимагає повернення коштів у сумі 10 500,00 грн. Цей лист отриманий представником відповідача ОСОБА_3 30.10.2014 року, про що вчинено на листі відповідний напис (у судовому засіданні представник позивача визнав факт отримання цього листа). Фраза, яка міститься у листі : «...у зв"язку з тим, що господарство не має можливості отримати товар» не може однозначно свідчити про те, що товар не поставлено відповідачем в порушення взятих на себе зобов"язань, як на цьому наполягає позивач, жодних доказів нездійснення поставки відповідачем на вимогу позивача не надано, так само не надано доказів виставлення таких вимог. Оскільки в листі від 30.10.2014 року йдеться про повернення коштів, а не про поставку товару, дане звернення не є вимогою в розумінні ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України та ст.663 ЦК України.

Доказів звернення позивача до відповідача з вимогою поставити товар на суму 10500,00 грн., від дати пред'явлення якої можна б було рахувати термін, з якого у відповідача виник обов'язок поставити товар, позивачем не надано.

Позивач у обгрунтування позовних вимог осилається на те, що виконання зобов"язання втратило для нього інтерес, та запчастини були придбані у іншого постачальника. Проте суд звертає увагу на приписи ст.612 ЦК України, якою надано право кредитору відмовитися від прийняття виконання і вимагати відкшодування збитків у разі, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов"язання втратило інтерес для кредитора. Натомість судом прострочення з боку відповідача у даній справі не встановлено, про що ішлося вище.

Посилання позивача на те, що він відмовився від договору у односторонньому порядку повному обсязі, у зв"язку з чим зобов"язання є припиненим, також не узгоджуються з приписами чинного законодавства, оскільки право на односторонню відмову від зобов"язання у даному випадку у позивача відсутнє. Так само позивач довільно на свій розсуд тлумачить приписи ст.672 ЦК України як підстави для односторонньої відмови від зобов"язання, оскільки даною статтею встановлено правові наслідки порушення умов договору щодо асортименту товару, в той час як у даній справі позивач не довів сам факт звернення до відповідача за товаром (з огляду на встановлену умову про те, що товар відпускається самовивозом). З цієї ж підстави суд критично оцінює посилання позивача на те, що відповідачем не доведено факт наявності товару на складі та його готовність до передання позивачу.

За даних обставин, на підставі матеріалів справи та поданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача з вимогою до відповідача про поставку товару, сторонами такий строк заздалегідь погоджений не був, то строк поставки відповідачем не порушений, а тому вимога повернути суму попередньої оплати в розмірі 10500,00 грн. є передчасною та не підлягає задоволенню.

Заявлені до стягнення на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України 6431,95 грн. інфляційних та 704,22 грн. 3% річних на суму сплаченої передоплати не підлягають задоволенню у зв"язку з відмовою у задовленні вимог про стягнення основної суми боргу.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, з'ясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст.33, 43, 49, ст.ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 21.04.2017 р.

Суддя О.С.Мацко