ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р.Справа № 922/811/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Калініченко Н.В.

при секретарі судового засідання Самсоновій М.М.

розглянувши справу

за позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, с. Мізяки
до Державне підприємство "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу", с. Золочівське
про стягнення коштів у розмірі 26 406,46 грн.
за участю представника:

позивача - ОСОБА_2, дов. від 21 лютого 2017 року, ОСОБА_3, дов. від 21 лютого 2017 року

відповідача - не з'явився

за відсутності клопотання технічна фіксація не здійснювалась

ВСТАНОВИВ:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача, Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу", про стягнення 22 800,00 грн. основної заборгованості, 456,00 грн. інфляційних втрат, 118,06 грн. 3% річних, 3 032,40 грн. штрафних санкцій.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконання відповідачем свого грошового зобов'язання за договором № 1691-19/2016-ПР про надання транспортних послуг від 03 жовтня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09 березня 2017 року вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 922/811/17 і призначено її до слухання у судовому засіданні на 27 березня 2017 року. Судом долучено до матеріалів справи документи, які надійшли до канцелярії суду від позивача, а саме: заява (вх. № 10009 від 24 березня 2017 року); обґрунтування позовних вимог (вх. № 10005 від 24 березня). 27 березня 2017 року по розгляду даної справи, в зв'язку з відрядженням судді Калініченко Н.В., було оголошено технічну перерву до 28 березня 2017 року.

28 березня 2017 року ухвалою господарського суду Харківської області проведено заміну первісного відповідача, Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння садивного матеріалу" на належного відповідача, Державне підприємство "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" та відкладено розгляд справи до 18 квітня 2017 року.

В призначене судове засідання 18 квітня 2017 року з'явилися представники позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення поштового відправлення (арк. спр.42, 43).

Судом перевірено адресу відповідача: згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходження юридичної особи відповідача: 63030, Харківська область, Валківській район, село Золочівське, саме на цю адресу судом надсилались процесуальні документи, а позивачем - копія позовної заяви з доданими до неї документами. Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного держаного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Як визначено у п. п. 3.9. та 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року, розпочинаючи судовий розгляд суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Необхідно мати на увазі, що розгляд справи за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про час і місце засідання суду, є безумовною підставою для скасування рішення місцевого або постанови апеляційного господарського суду. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

Так, процесуальні документи у даній справі (ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення) направлялася всім учасникам судового процесу, що підтверджуються штампом канцелярії на зворотній стороні відповідної ухвали.

Таким чином, суд вважає, що сторони повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, але відповідач не з'явився у засідання суду, водночас судом вжито всі заходи для належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали ( пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

В судовому засіданні 18 квітня 2017 року представники позивача не виявили наміру подавати додаткові докази чи пояснення по справі в обґрунтування своїх позовних, а матеріали справи свідчать про достатність наявних в ній доказів для встановлення в повному обсязі фактичних обставин справи.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

03 жовтня 2016 року між позивачем (виконавець) та відповідачем (замовник) було укладено договір № 1691-19/2016-ПР про надання транспортних послуг. Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 договору, предметом договору є послуги виконавця про надання автотранспортних послуг, а саме перевезення врожаю соняшника, на Гутянський елеватор, смт. Ков'яги, які виконуються технікою виконавця на основі впровадження прогресивних енергозберігаючих технологій з використанням високопродуктивної вітчизняної та іноземної техніки. Виконавець виконує роботи з використанням власних паливно-мастильних матеріалів. Вартість послуг виконавця складає 120 грн./т з паливом та є незмінною. Орієнтировочно кількість для перевезення 300 тон. Загальна сума цього договору складається, виходячи з обсягів фактично наданих послуг та їх вартості, визначеної в п. 2.1 цього договору, але не може перевищувати 36 000,00 грн. (п.п. 2.1, 2.2 договору). Розрахунки між сторонами за цим договором здійснюються у грошовій формі шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця. Розрахунки можуть також здійснюватися будь-яким іншим способом, який не суперечить чинному законодавству. Замовник повинен провести розрахунок за надані послуги до 30.12.2016 року (п.п. 3.1.3.2 договору). Згідно п.п. 4.1-4.2.1 сторони зобов'язані: виконавець - провести своїми силами та засобами сільськогосподарські роботи в узгоджених сторонами обсягах (п. 1.1 даного договору) у відповідності з агротехнічними вимогами в строк до 31.10.2016 включно, при сприятливих погодних умовах; скласти та передати замовнику акти приймання-передачі наданих сільськогосподарських послуг; замовник - провести розрахунок за надані виконавцем послуги в обсягах і на умовах, визначених даним договором; при цьому, надання послуг оформлюється актами приймання-передачі наданих сільськогосподарських послуг з обов'язковим їх підписанням сторонами. Згідно п. 7.5 договору, термін дії договору встановлюється з дати його підписання сторонами і до 31.12.2016, а в частині виконання зобов'язань до повного їх виконання.

Як вказує позивач у позовній заяві, він в повному обсязі виконав умови спірного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами виконаних робіт до договору на надання транспортних послуг № 1691-19/2016-ПР від 03 жовтня 2016 року, а саме актом від 24 жовтня 2016 року на суму 15 960,00 грн. та від 16 листопада 2016 року на суму 6 840,00 грн. Втім, відповідач після підписання актів свої зобов'язання за спірним договором не виконав, що й стало підставою для позивача звернутися з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію спору у даній справі, з врахуванням встановлених обставин та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст. ст. 202, 205, 207 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зокрема, дво- або багатостороннім правочином (договором) є погоджена дія двох або більше сторін. Правочин може вчинятись усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно статтям 901, 902 та 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) особисто зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та статей 525-526 Цивільного кодексу України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; при цьому, одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм (надання позивачем відповідачеві послуг, що вбачається із вказаного вище договору та актів виконаних робіт, спливу визначеного сторонами для проведення відповідачем розрахунку строку - 30 грудня 2016 року), а також враховуючи, що відповідачем в установленому ст. ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростовані, суд дійшов висновку обґрунтованості позовних вимог позивача, фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, в частині стягнення 22 800,00 грн. основної заборгованості внаслідок чого позов в цій частині підлягає задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних у розмірі 118,06 грн. та 456,00 грн. інфляційних втрат, суд визнав їх обґрунтованими та правомірними внаслідок наступного.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

В пунктах 3.1, 4.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з метою однакового та правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, Вищій господарський суд України визначив, що: інфляційні нарахування на суму бору, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційні процесів за весь час прострочення в їх сплаті; сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як свідчать матеріали справи, період нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат за розрахунком визначено вірно згідно діючого законодавства, що дає підстави суду задовольнити позовні вимоги позивача й стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 118,09 грн. (з 01 січня 2017 року по 05 березня 2017 року) та інфляційних втрат у розмірі 456,00 грн. (за період 01 січня 2017 року по 05 березня 2017 року).

Розглянувши позові вимоги позивача про стягнення 3 032,40 грн. штрафу, суд відмовляє в їх задоволенні через безпідставність. При цьому, відмовляючи в задоволенні частини даних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського Кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. В силу статей 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Дослідивши умови договору № 1691-19/2016-ПР про надання транспортних послуг від 03 жовтня 2016 року, судом встановлено, що сторонами не передбачено відповідальності замовника (відповідача по справі) у вигляді штрафу за неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором. Даний факт не заперечували й представники позивача під час судового засідання 18 квітня 2017 року.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 416,26 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 175, 181, 193 ГК України, ст. ст. 11, 202, 205, 207, 509, 525-526, 530, 546-551, 610, 611, 625, 901-903, ст. ст. 1, 4, 4-2, 4-3, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садибного матеріалу" в особі Харківської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садибного матеріалу" (63030, Харківська область, Валківський район, село Золочівське, в тому числі з р/р 26009821 в ХОДАТ Райфайзен банк "Аваль" м. Харків, МФО 350589, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (63023АДРЕСА_1, р/р НОМЕР_1 в АТ Райфайзен банк "Аваль" м. Київ, МФО 380805, код ІПН НОМЕР_2) 22 800,00 грн. основної заборгованості, 456,00 грн. інфляційних, 118,06 грн. 3 % річних та 1 416,26 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 24.04.2017 р.

Суддя Н.В. Калініченко

справа № 922/811/17