РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017Справа №910/2796/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс»
до про Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» визнання договору недійсним
Представники:

від Позивача: Бакулін О.Ю. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Михайлов В.Л. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» (надалі також - «Відповідач») про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 19.04.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу природного газу №15-105, за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю природний газ, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного Договору. 08.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору і стає кредитором за Договором купівлі - продажу природного газу №15-105 від 19.04.2016 року, укладеним між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс», в частині права вимоги одержання частини оплати за поставлений природний газ Первісним кредитором Боржнику згідно з умовами Основного договору у розмірі 10680000 грн. 00 коп. Як зазначає Позивач, Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року є недійсним, оскільки договір від імені обох сторін підписаний однією і тією ж особою, скріплений печаткою ТОВ «Карпатигаз» (), з чого відображається відсутність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 року порушено провадження у справі № 910/2796/17, судове засідання призначено на 23.03.2017 року.

20.03.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

23.03.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 22.02.2017 року.

23.03.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін. Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Товариства з обмеженою відповідальністю "КАРПАТИГАЗ".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.03.2017 року відкладено розгляд справи на 12.04.2017 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

10.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по справі.

10.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 12 квітня 2017 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях на позовну заяву, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 12 квітня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

19.04.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» (Покупець) було укладено Договір купівлі - продажу природного газу №15-105, за умовами якого Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю природний газ, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного Договору.

08.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору і стає кредитором за Договором купівлі - продажу природного газу №15-105 від 19.04.2016 року, укладеним між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс», в частині права вимоги одержання частини оплати за поставлений природний газ Первісним кредитором Боржнику згідно з умовами Основного договору у розмірі 10680000 грн. 00 коп. До Нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій та збитків за порушення виконання Боржником своїх зобов'язань за Основним договором пропорційно розміру оплати за поставлений природний газ, право вимоги якої передається за цим Договором.

За цим Договором Новий кредитор одержує право (замість Первісного кредитора) вимагати від Боржника належного виконання зобов'язань останнього з оплати вартості природного газу, переданого за Основним договором, штрафних санкцій та збитків, як це визначено у п.1.1 Договору. (п.1.2 Договору)

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року є недійсним, оскільки договір від імені обох сторін підписаний однією і тією ж особою, скріплений печаткою ТОВ «Карпатигаз» (), з чого відображається відсутність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 08.08.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. (Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року (Новий кредитор) було укладено Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1, відповідно до умов якого Первісний кредитор передає Новому кредитору, а Новий кредитор приймає право вимоги, що належить Первісному кредитору і стає кредитором за Договором купівлі - продажу природного газу №15-105 від 19.04.2016 року, укладеним між Первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс», в частині права вимоги одержання частини оплати за поставлений природний газ Первісним кредитором Боржнику згідно з умовами Основного договору у розмірі 10680000 грн. 00 коп. До Нового кредитора переходить також право на стягнення штрафних санкцій та збитків за порушення виконання Боржником своїх зобов'язань за Основним договором пропорційно розміру оплати за поставлений природний газ, право вимоги якої передається за цим Договором.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року є недійсним, оскільки договір від імені обох сторін підписаний однією і тією ж особою, скріплений печаткою ТОВ «Карпатигаз» (), з чого відображається відсутність наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Частиною 1 статті 42 Господарського кодексу України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір від імені Первісного кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператора Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. було укладено в особі директора Синюка Бориса Борисовича, який діє на підставі Статуту, з однієї сторони та від імені Нового кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператора спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року в особі ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності №12 від 01.08.2016 р., з другої сторони.

Відповідно до частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно зі ст. 243 Цивільного кодексу України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Комерційне представництво одночасно кількох сторін правочину допускається за згодою цих сторін та в інших випадках, встановлених законом. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Отже, комерційне представництво являє собою діяльність, яка здійснюється особою самостійно на свій ризик і спрямована на систематичне одержання прибутку від надання послуг з представництва осіб при укладенні ними договорів у сфері підприємництва.

Повноваження комерційного представника можуть обмежуватися укладенням договорів, тобто вчиненням дій, достатнім для набрання ними чинності, а також передбачати вчинення дій щодо забезпечення виконання укладених договорів на умовах, визначених представницькими повноваженнями.

Особливості інституту комерційного представництва зумовлюються наступним: 1) предметом діяльності комерційного представника є представництво інтересів суб'єктів підприємницької діяльності при укладенні ними договорів, які опосередковують цю діяльність; 2) комерційний представник здійснює свою діяльність на постійних засадах; 3) комерційний представник здійснює свою діяльність самостійно; 4) на відміну від інших видів представницьких відносин, комерційне представництво дозволяє представникові виконувати свої повноваження щодо двох або кількох сторін одного і того ж правочину, якщо такі повноваження були йому надані на підставі домовленості сторін або за законом.

Оскільки комерційне представництво спрямоване на укладення договорів у підприємницькій сфері, представником може бути лише той суб'єкт, який володіє підприємницькою дієздатністю. Виходячи з того, що представник може бути наділений правом на вчинення лише того правочину, який може вчинити особа, яку представляють, остання також повинна мати статус суб'єкта підприємницької діяльності.

Суд зазначає, що право комерційного представника може випливати як з підстави представництва, так і з відповідних норм закону (ст. 1005 ЦК України).

За змістом частини 4 статті 176 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання мають право разом здійснювати господарську діяльність для досягнення спільної мети, без утворення єдиного суб'єкта господарювання, на умовах, визначених договором про спільну діяльність. У разі якщо учасники договору про спільну діяльність доручають керівництво спільною діяльністю одному з учасників, на нього може бути покладено обов'язок ведення спільних справ. Такий учасник здійснює організаційно-управлінські повноваження на підставі доручення, підписаного іншими учасниками.

Згідно зі статтею 1130 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватись на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Відповідно до частини 2 статті 1131 цього ж Кодексу умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, договір про спільну діяльність визначає, що за таким договором діяльність повинна бути спільною, тобто виконується, досягається всіма учасниками. І мета у договорі характеризується єдністю і спільністю для всіх учасників та правомірністю. Наявність спільної мети відмежовує зазначений договір від інших правочинів, оскільки інтереси контрагентів не є протилежними і взаємно направленими, позаяк інтереси сторін спірного договору завжди збігаються і задовольняються за допомогою спільних дій на основі об'єднаної майнової бази. Єдність інтересів обумовлена спільністю мети, досягнення якої рівною мірою важливе для всіх учасників. При цьому, спільною у договорі є не тільки мета, а й інтерес учасників до її досягнення. Конкретність мети спільної діяльності пов'язана із єдністю і знаходить свій вияв у специфічному характері права вимоги виконання за цим договором.

Параграф 2 Глави 77 Розділу 3 книги 5 Цивільного кодексу України унормовує правові засади діяльності простого товариства. Стаття 1132 названого Кодексу визначає, що за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети. Відтак, просте товариство не є юридичною особою. Цим воно відрізняється від повного та інших господарських товариств. Оскільки просте товариство є не стільки договірним утворенням, скільки договірними правовідносинами, воно регулюється зазначеною статтею, яка міститься у книзі 5 Цивільного кодексу України і, відповідно, не регулюється нормами статей підрозділу 2 розділу 2 книги 1 цього ж Кодексу.

Згідно з ч.2 ст. 1134 Цивільного кодексу України ведення бухгалтерського обліку спільного майна учасників може бути доручено ними одному з учасників.

Статтею 1135 Цивільного кодексу України передбачено, що під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено Судом, 24.03.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничою фірмою "Техпроект" та Дочірньою компанією "Укргазвидобування" Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» було укладено Договір про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493, за умовами якого сторони зобов'язались об'єднати свої вклади та вести спільну інвестиційну та виробничу діяльність з метою розвитку розробки Вишневського газоконденсатного родовища.

20.02.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничою фірмою "Техпроект", Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» було укладено Додаткову угоду № 8 до Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493 від 24.03.2008 року, якою сторони вирішили включити до складу Сторін договору - Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ».

Відповідно до п.7 Додаткової угоди Сторони домовилися п.4.3 договору викласти в наступній редакції: «Ведення спільних справ та поточне керівництво спільною діяльністю здійснює Сторона - 3. Цим Договором Сторона - 1 та Сторона -2 надають Стороні - 3 повноваження і права представляти інтереси спільно діяльності та вчиняти дії від імені спільної діяльності у взаємовідносинах з будь - якими державними органами і органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями в Україні і поза її межами незалежно від форми власності з питань, що стосуються спільної діяльності за цим Договором, діяти у зазначених взаємовідносинах виключно на підставі цього Договору без надання Стороною - 1 та Стороною - 2 відповідних окремих довіреностей згідно з ч.2 ст. 1135 Цивільного кодексу України, в тому числі вчиняти дії, передбачені підпунктом 4.9.13 цього Договору.»

Згідно з п.4.9 Договору про спільну інвестиційну та виробничу діяльність № 493 від 24.03.2008 року до обов'язків та компетенції Оператора відноситься, зокрема, укладення (зміна, припинення) та виконання договорів (правочинів) в межах завдань та повноважень, передбачених даним Договором, Програмами спільної діяльності та довіреністю.

Таким чином, Суд зазначає, що саме на Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператора спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року відповідно до норм статті 1135 Цивільного кодексу України було покладено ведення всіх справ та поточне керівництво спільною діяльністю товариства без видачі відповідної довіреності, в тому числі й надано право на укладання договорів, на підставі відповідного договору простого товариства, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробничою фірмою "Техпроект", Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ».

Крім того, Суд зазначає, що відповідно до вимог наказу Державної податкової адміністрації України №380 у всіх документах, пов'язаних з веденням спільної діяльності, і яким чинним законодавством передбачено заповнення рядка «код за ЄДРПОУ» зазначається реєстраційний (обліковий) номер платника податків з Тимчасового реєстру ДПАУ (ТРДПАУ). Так, кодом ТРДПАУ за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. є 337504782, а ТРДПАУ за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року є 455860319, що підтверджується відповідними довідками про взяття на облік платника податків.

Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» виступає комерційним представником за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року - уповноважена особа Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» (), а також комерційним представником за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. - уповноважена особа Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» (). При цьому, за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року та договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. товариства є різними суб'єктами господарювання, оскільки Оператор веде бухгалтерський облік спільної діяльності без створення юридичної особи окремо від результатів власної фінансової діяльності і складає окремий баланс та відповідні форми фінансової звітності спільної діяльності без створення юридичної особи.

При цьому, Суд зазначає, оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» виступає комерційним представником за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року та Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. не мають код ЄДРПОУ, а лише реєстраційний (обліковий) номер платника податків з Тимчасового реєстру ДПАУ, саме з цих підстав у спірному договорі наявна печатка Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» з кодом .

За таких підстав, Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. та Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року діяли в межах наданих їм повноважень відповідно до частини 3 статті 238 Цивільного кодексу України як комерційні представники Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» () при укладенні спірного Договору про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, Суд зазначає, що статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, Суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Судом встановлено, що Позивач не є Стороною Договору про відступлення права вимоги №ВПВ/НА-1 від 08.08.2016 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Карпатигаз» як Оператор Спільної діяльності між ПАТ «Укргазвидобування», ТОВ «Карпатигаз» та компанією Місен Ентерпрайзіс АБ (Misen Enterprises AB) за договором №3 про спільну діяльність без утворення юридичної особи від 10.06.2002 р. та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року .

Суд зазначає, що при зверненні до суду з вказаним позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» не довело Суду належними засобами доказування в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, які саме його права та законні інтереси було порушено внаслідок укладення спірного договору. Так, зазначаючи у позовній заяві про ймовірність настання несприятливих наслідків у випадку сплати визначених сум для Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» як Оператор спільної діяльності за договором №493 про спільну інвестиційну та виробничу діяльність від 24.03.2004 року, останній не зазначає в чому саме полягають несприятливі наслідки. Крім того, за Договором купівлі - продажу природного газу №15-105 від 19.04.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» є Покупцем, за умовами якого Покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах даного Договору, а тому обов'язок по оплаті за вищезазначеним договором залишиться незмінним та не залежить від зміни сторони Продавця.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

За таких підстав, Суд, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» про визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтогаз - Альянс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТИГАЗ» про визнання договору недійсним - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 14 квітня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин