КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа№ 910/21870/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Степанов С.Є. - представник за договором № 10/03/17;

від відповідача: Бердишев В.М. - представник за довіреністю від 13.04.2017 року,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 року

у справі № 910/21870/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Шкіркон"

до Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства

про стягнення 61 964, 87 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Шкіркон" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства 61 964,87 грн., з яких: сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції в розмірі 57558,87 грн., 3% річних в розмірі 4406,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором поставки №53 від 03.09.2012 в частині оплати за поставлений товар, у зв'язку із чим, у відповідача виникла заборгованість у розмірі 29420,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 позов задоволено частково. Провадження в частині позовних вимог про стягнення заборгованості у розмірі 29 420, 00 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України припинено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 27 934, 02 грн. збитків від інфляції, 4 406, 00 грн. 3% річних.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині задоволених позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Таким чином, нарахування інфляційних витрта та 3% річних є неправомірним.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства по справі № 910/21870/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 17.03.2017 року, справу № 910/21870/16 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча, Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. та призначено до розгляду на 18.04.2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 18.04.2017 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 18.04.2017 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 03.09.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Шкіркон" (надалі - постачальник) та Київським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (надалі - покупець) укладений договір поставки №53 (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність покупцю, а покупець прийняти та оплатити товар у повному розмірі на умовах та в порядку визначеним цим договором.

У редакції додаткової угоди №1 від 11.03.2014, договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2016 року.

Асортимент та ціна на товар, що поставляється, визначаються на підставі Специфікацій постачальника, погоджених покупцем, які є невід'ємною частиною даного договору. На кожну партію товару постачальником складається окрема Специфікація за формою, що наведена у додатку №1 до даного договору (п. 2.1 договору).

Згідно із п. 2.4. договору, загальна сума договору складає суму всіх Специфікацій та/або видаткових накладних, та є невід'ємною частиною договору.

Специфікацією №1 на поставку товару в січні 2013 року сторони погодили поставку товару на суму 168973,54 грн., в тому числі товар "гільза стегна" в кількості 87 шт. на суму 57420 грн.

Відповідно до п. 4.4. договору, моментом здійснення поставки товару постачальнику є його отримання покупцем з відповідною відміткою в супроводжувальній первинній обліково-видатковій документації (товарно-транспортна накладна, видаткова накладна).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар погоджений сторонами у Специфікації на суму 57420,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №11 від 14.01.2013 та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей 12ААД №283547 від 14.01.2013.

У відповідності до п. 5.2. договору, розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.

Відповідач оплату товару поставленого за вищевказаною накладною у строки передбачені договором не здійснив.

Позивачем було пред'явлено відповідачу претензію вих. №300 від 22.04.2014, в якій позивач вимагав сплати заборгованість за договором №53 від 03.09.2012 у сумі 57420,00 грн.

Відповідач у відповідь на вимогу листом від 06.05.2014 вих. №582/14 повідомив про скрутне фінансове становище та про часткову сплату боргу у розмірі 18 000,00 грн.

Так, згідно із платіжним дорученням № 490 від 29.04.2014 року відповідач здійснив часткове погашення заборгованості на суму 18 000,00 грн.

22.07.2014 відповідач згідно претензії № 300 від 22.04 2014 сплатив позивачу 10 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.

Таким чином, заборгованість відповідача по договору поставки №53 від 03.09.2012 за поставлений позивачем товар за видатковою накладною №11 від 14.01.2013 становить 29 420,00 грн.

У зв'язку із простроченням грошового зобов'язання, позивачем нараховані інфляційні втрати у розмірі 28138,87 грн. та 3% річних у розмірі 4406,00 грн.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як встановлено колегією суддів, на виконання умов договору позивач поставив відповідачу товар на суму 57420,00 грн., а відповідач, у свою чергу, прийняв вказаний товар, що підтверджується, видатковою накладною №11 від 14.01.2013 та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей 12ААД №283547 від 14.01.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В пункті 5.2. договору сторони погодили, що розрахунки за поставлений товар здійснюються протягом 30 календарних днів з моменту поставки товару.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Колегією суддів встановлено, що відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов'язання за договором щодо оплати за товар поставлений за видатковою накладною №11 від 14.01.2013 та здійснив 29.04.2014 та 22.07.2014 часткові оплати у сумі 18000,00 грн. та 10000,00 грн. відповідно.

Матеріалами справи підтверджено, що на момент звернення позивача з даним позовом, заборгованість відповідача перед позивачем по договору №53 від 03.09.2012 становила 29 420, 00 грн.

Водночас, під час розгляду справи в суді першої інстанції, 12.01.2017 року, відповідачем було сплачено заборгованість у розмірі 29420,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №9 від 12.01.2017 та банківською випискою з рахунку позивача.

Проте, з платіжного доручення № 9 від 12.01.2017 вбачається, що призначення платежу: оплата за матеріали згідно акту звірки за 2016 р.

Разом з тим, враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів наявності між сторонами інших спірних сум заборгованості, аніж заборгованість за договором №53 від 03.09.2012, яка заявлена до стягнення, а позивачем не спростовано факту сплати заборгованості у сумі 29420,00 грн. за вказаним договором, то колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідачем здійснено сплату заборгованості за договором №53 від 03.09.2012, заявлену позивачем до стягнення у даній справі.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що сума заборгованості у розмірі 29420,00 грн. сплачена відповідачем після порушення провадження у справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано припинив провадження у справі №910/21870/16 в цій частині позовних вимог, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 28138,87 грн., що нараховані з лютого 2013 по квітень 2014 року, з травня 2014 року по липень 2014 року, з серпня 2014 року по жовтень 2016 року та 3% річних у розмірі 4406,00 грн., нараховані за періоди з 13.02.2013 по 29.04.2014, з 30.04.2014 по 22.07.2014, з 23.07.2014 по 21.11.2016.

Правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу (п. 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Заперечуючи проти нарахування 3% річних та збитків від інфляції апелянт зазначає, що суд першої інстанції повинен був застосувати строк позовної давності.

Водночас, колегія суддів не погоджується із даними твердженнями апелянта враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторонни у спорі, зробленою до винесення ним рішення

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у суді першої інстанції із клопотанням про застосування строку позовної давності до суду не звертався.

При цьому, у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи (п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що відповідач був належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, зокрема представник позивача був присутнім у судовому засіданні, яке відбулося 17.01.2017 року.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не доведено неможливість подання відповідної заяви про сплив строку позовної давності до суду першої інстанції, а тому не приймає вказану заяву до розгляду, яка була подана в апеляційній інстанції.

Беручи до уваги зазначене, враховуючи те, що відповідачем в суді першої інстанції не було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та зважаючи на те, що позовна давність застосовується лише за клопотанням сторони, колегія суддів не вбачає підстав для її застосування у даній справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вказувалося вище 3% річних та збитки від інфляції не є штрафними санкціями, а тому для їх нарахування встановлюється загальна позовна давність.

Так, колегія суддів перевіривши розрахунок 3% річних та збитків від інфляції здійснений позивачем зазначає, що оскільки поставка товару здійснена 14.01.2013, то останній день оплати припадає 13.02.2013, а тому нарахування 3% річних має здійснюватись з 14.02.2013.

Крім того, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних.

Таким чином, 3% річних має здійснюватись за періоди з 14.02.2013 по 28.04.2014, з 29.04.2014 по 21.07.2014, з 22.07.2014 по 21.11.2016.

Здійснивши перерахунок 3% річних за періоди з 14.02.2013 по 28.04.2014, з 29.04.2014 по 21.07.2014, з 22.07.2014 по 21.11.2016, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що розмір 3% річних є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то з відповідача підлягає стягненню сума 3% річних у розмірі 4406,00 грн., що заявлені позивачем до стягнення, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Здійснивши перерахунок інфляційних втрат у визначені позивачем періоди, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір втрат від інфляції складає 27934,02 грн., у зв'язку із чим, вимоги у даній частині підлягають задоволенню частково.

Такиж, позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов'язані з наданням адвокатської правової допомоги у розмірі 3 000, 00 грн.

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України, до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК (п. 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України").

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Отже, судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату або адвокатському об'єднанню стороною, котрій такі послуги надавались, оплата послуг адвоката підтверджується відповідними фінансовими документами, і якщо такі послуги надавались адвокатом, а не будь-яким представником.

На підтвердження надання адвокатських послуг, позивачем надано договір №05/10/16 про надання правової допомоги адвоката від 05.10.2016, укладений між позивачем та адвокатом Степановим С.Є. Також, у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія КВ №005777 від 30.06.2016.

Здійснення позивачем оплати за адвокатську правову допомогу у розмірі 3000,00 грн. на користь адвоката платіжним дорученням №737 від 17.11.2016.

З огляду на наведене, на підставі ст. 49 ГПК України, витрати на правову допомогу адвоката покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 року у справі № 910/21870/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Київського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 року у справі № 910/21870/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/21870/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко