ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. Справа № 911/118/17

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕЙТ ОІЛ»

про стягнення 5245,01 грн.

секретар судового засідання: Діхтярук Є.А.

Представники сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 (довіреність б/н від 01.09.2016 р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фасадбудсервіс» (далі позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «СТЕЙТ ОІЛ» (далі відповідач) про стягнення 5245,01 грн. вартості оплаченого, але не поставленого відповідачем товару.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що між позивачем та відповідачем у спрощений спосіб був укладений договір поставки газу вуглеводного скрапленого в кількості 500,00 л на суму 5245,01 грн., у звязку з чим ТОВ «СТЕЙТ ОЙЛ» було виставлено позивачеві рахунок-фактуру № СФ-0029607 від 05.08.2016 р., який був оплачений ТОВ «Фасадбудсервіс» того ж дня, однак обумовлений товар позивачеві поставлений не був, у звязку з чим останній просить стягнути з відповідача 5245,01 грн. попередньої оплати, а також судові витрати.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.01.2017 р. за вказаним позовом було порушено провадження у даній справі № 911/118/17.

Розгляд справи відкладався.

20.02.2017 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання № 13-02-1 від 13.02.2017 р. (вх. № 3764/17 від 20.02.2017 р.) про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, оригіналу платіжного доручення № 984 від 05.08.2016 р. та оригіналу банківської виписки від 05.08.2016 р.

03.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли заперечення б/н від 03.03.2017 р. (вх. № 4855/17 від 03.03.2017 р.) на позовну заяву, за змістом яких відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та судові витрати покласти на позивача, посилаючись на те, що 28 грудня 2016 року скраплений газ на суму 5245,01 грн. був відпущений позивачеві у повному обсязі, і позивач майже використав даний товар, про що свідчить витяг з обігу по картках позивача.

03.03.2017 р. до господарського суду Київської області представником відповідача було подане клопотання б/н від 03.03.2017 р. (вх. № 4883/17 від 03.03.2017 р.) про продовження строку вирішення справи на 15 днів, яке було задоволене ухвалою суду від 03.03.2017 р.

16.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання № 16-03-2 від 16.02.2017 р. (вх. № 5790/17 від 16.03.2017 р.) про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, оригіналу рахунку-фактури № СФ-0029607 від 05.08.2016 р., копії договору № ДГ-07905 від 11.11.2014 р., копії договору № 07905 від 10.11.2014 р., в якому позивач зазначає про те, що посилання в рахунку-фактурі на договір № ДГ-07905 від 10.11.2014 р. є безпідставним, оскільки договір з таким номером і датою сторонами не укладався. Натомість, між сторонами свого часу був укладений договір № ДГ-07905 від 11.11.2014 р., строк дії якого закінчився 31.12.2015 р., і дію якого продовжено не було. Таким чином, позивач наголошує на тому, що між сторонами був укладений договір поставки нафтопродуктів на суму 5245,01 грн. у спрощений спосіб.

17.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшли заперечення на відзив № 17-03-2 від 17.03.2017 р. (вх. № 5872/17 від 17.03.2017 р.), за змістом яких позивач зазначає, що здійснення поставки скрапленого газу в кількості 420,00 л в період з 01.12.2016 р. до 01.03.2017 р., на яке посилається відповідач, є предметом іншого правочину, який не стосується даної справи. При цьому позивач вважає безпідставним посилання відповідача як на акт звірки розрахунків, оскільки він не підписаний з боку позивача та не є первинним бухгалтерським документом, так і на витяг з картки «БРСМ» щодо поповнення рахунку на скраплений газ в кількості 420,00 л, оскільки останній стосується інших правовідносин сторін, на підтвердження яких відповідачем було виставлено позивачеві рахунок-фактуру від 29.12.2016 р. № СФ-0049943 на купівлю товару «Газ автомобільний «ПЛЮС» в кількості 420,00 л. Водночас, позивач наголошує, що відповідачем не надано належних доказів здійснення позивачеві поставки 500,00 л газу, зокрема, первинного бухгалтерського документу - видаткової накладної.

У судовому засіданні 20.03.2017 р. представник позивача позовні вимоги підтримував; представник відповідача проти позовних вимог заперечувала.

Згідно зі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні була оголошена перерва до 23.03.2017 р.

22.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання № 22-03-2 від 22.03.2017 р. (вх. № 6138/17 від 22.03.2017 р.) про розгляд справи у судовому засіданні 23.03.2017 р. за відсутності представника позивача, за наявними матеріалами справи.

23.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшли уточнення до заперечення на позовну заяву б/н від 23.03.2017 р. (вх. № 6236/17 від 23.03.2017 р.) на позовну заяву, за змістом яких відповідач зазначає, що позивачем було здійснено оплату на інший розрахунковий рахунок, аніж зазначений в рахунку-фактурі, що знаходився в ПАТ «Євробанк», до якого з 18.06.2016 р. була введена тимчасова адміністрація. Не зважаючи на неотримання коштів, беручи до уваги сталі відносини з позивачем, відповідач здійснив поставку позивачеві 500,00 л газу вуглеводного скрапленого, що підтверджується видатковими накладними № РН-0608918 від 10.08.2016 р., № РН-0632165 від 30.08.2016 р., № РН-0813487 від 03.10.2016 р., підписаними сторонами. У звязку з наведеним відповідач вважає, що обовязки за спірним правочином були виконані ним належно, і, відповідно, підстави для задоволення позовних вимог ТОВ «Фасадбудсервіс» відсутні.

У судовому засідання 23.03.2017 р. представник відповідача проти позову заперечувала, представник позивача до суду не зявився.

У судовому засіданні 23.03.2017 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між позивачем як покупцем та відповідачем як постачальником було досягнуто домовленості про постачання газу скрапленого вуглеводного кількістю 500,00 л на суму 5245,01 грн.

Відповідачем було виставлено позивачеві до оплати рахунок-фактуру № СФ-0029607 від 05.08.2016 р. з наступними реквізитами: найменування товару газ вуглеводний скраплений; кількість 500,00 л; ціна без ПДВ - 7,7676710 грн.; сума без ПДВ 3883,84 грн.; ПДВ 776,77 грн.; разом з ПДВ 4660,61 грн.; акциз 584,40 грн.; всього 5245,01 грн.; рахунок дійсний до оплати один день. При цьому в графі «Замовлення» зазначено договір № ДГ-07905 від 10.11.14, а в графі «Постачальник» зазначені реквізити ТОВ «СТЕЙТ ОІЛ», у тому числі р/р 9639 в ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023.

ТОВ «Фасадбудсервіс» згідно з платіжним дорученням № 984 від 05.08.2016 р. на рахунок відповідача були перераховані грошові кошти в сумі 5425,01 грн. з призначенням платежу: «Передплата за газ скраплений зг. рах.№ СФ-0029607 від 05.08.2016 р., у т.ч. ПДВ 20% - 776,77 грн.».

Як стверджує позивач, відповідачем зобовязання з поставки вказаного товару не виконані, у звязку з чим ТОВ «Фасадбудсервіс» зверталось до ТОВ «СТЕЙТ ОІЛ» з вимогою № 06-12-1 від 06.12.2016 р. про виконання обовязку з поставки, яка була залишена без реагування, що і спричинило звернення позивача до суду з даним позовом.

Дослідивши наявні у справі докази та позиції сторін, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову у даній справі з огляду на таке.

Як зазначено у статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Поряд з цим, згідно зі статтею 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно з ч. 4 тієї ж ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Кодексу).

За статтею 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Водночас, згідно зі статтею 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Вимоги щодо якості предмета договору визначаються відповідно до обов'язкових для сторін нормативних документів, зазначених у статті 15 цього Кодексу, а у разі їх відсутності - в договірному порядку, з додержанням умов, що забезпечують захист інтересів кінцевих споживачів товарів і послуг. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за продукцію (роботи, послуги) вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Загальний порядок укладання господарських договорів встановлений статтею 181 Господарського кодексу України, згідно з якою господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках. Сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Також слід зазначити, що згідно зі ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник) зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі у спрощений спосіб був укладений договір поставки 500,00 літрів газу вуглеводного скрапленого на суму 5245,01 грн.

При цьому, судом враховано позицію позивача стосовно того, що посилання в рахунку-фактурі на договір № ДГ-07905 від 10.11.2014 р. є безпідставним, оскільки договір з таким номером і датою сторонами не укладався (доказів протилежного відповідачем не надано). Натомість, між сторонами свого часу був укладений договір № ДГ-07905 від 11.11.2014 р., строк дії якого закінчився 31.12.2015 р., і дію якого продовжено не було (копію договору долучено матеріалів справи).

За приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідач, заперечуючи проти позову, у відзиві на позов посилався на здійснення поставки позивачеві за спірним правочином 28 грудня 2016 року, проте належних та допустимих доказів на підтвердження наведеного не надав.

Поряд з цим, суд критично оцінює наданий на підтвердження здійснення поставки 420,00 л газу витяг з картки «БРСМ» щодо поповнення рахунку позивача на скраплений газ в кількості 420,00 л, оскільки зазначений витяг є роздруківкою з компютерної програми, не містить підписів посадових осіб, печатки тощо.

Між тим, відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п. 2.4 Положення, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Згідно з абз. 1 п. 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку визначено, зокрема, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

У відповідності з п. 2.15 Положення первинні документи підлягають обов'язковій перевірці (в межах компетенції) працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству у сфері бухгалтерського обліку, логічна ув'язка окремих показників.

Таким чином, витяг з картки «БРСМ» не є первинним документом в розумінні наведених вище приписів законодавства, так само як і акт звіряння розрахунків, наданий суду відповідачем, який, до того ж, з боку позивача взагалі не був підписаний.

У подальшому відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що попри неотримання ним коштів від позивача внаслідок їх перерахування на рахунок в банку, до якого було введено тимчасову адміністрацію, відповідачем було здійснено поставку газу у повному обсязі в кількості 500,00 л, що підтверджується видатковими накладними № РН-0608918 від 10.08.2016 р., № РН-0632165 від 30.08.2016 р., № РН-0813487 від 03.10.2016 р., підписаними сторонами (копії долучено до матеріалів справи, оригінали оглянуті судом).

Стосовно виконання відповідачем зобовязань за укладеним з позивачем правочином слід зазначити, що надані відповідачем видаткові накладні в графі «Замовлення» містять посилання на договір № ДГ-07905 від 10.11.2014 р., і не містять посилань на рахунок-фактуру № СФ-0029607 від 05.08.2016 р., що унеможливлює встановити їх зв'язок саме з правочином, з якого виник даний спір.

Натомість судом враховано наступне.

Як зазначалося вище, статтею 181 Господарського кодексу України передбачено, що опускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (ч.1 ст.207 ЦК України).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 642 ЦК України).

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 532 ЦК України, місце виконання зобовязання встановлюється в договорі.

Тому, враховуючи укладення сторонами договору в спрощеній формі, оплата за газ вуглеводний скраплений мала здійснюватись за банківськими реквізитами відповідача, зазначеними в рахунку-фактурі.

До матеріалів справи не надано доказів неможливості виконання покупцем обовязку зі сплати коштів згідно з умовами укладеного у спрощений спосіб договору, тобто на розрахунковий рахунок постачальника, зазначений ним у виставленому покупцеві рахунку-фактурі.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позивач не був позбавлений можливості виконати свої зобовязання в порядку, визначеному приписами ч. 1 ст. 532 ЦК України, проте не виконав його належним чином.

Відтак, підстави вважати договір поставки скрапленого газу укладеним у спрощений спосіб та таким, що відбувся, є відсутніми.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку щодо відсутності передбачених законодавством підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 5245,01 грн. вартості попередньої оплати товару у звязку із його не поставкою.

Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Фасадбудсервіс», за заявленими позивачем підставами, залишаються судом без задоволення у повному обсязі.

Решта доводів сторін та долучених до матеріалів справи документів була ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Судові витрати на підставі приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 29.03.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна