ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2017 р.Справа № 922/686/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Лимард", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників:

позивача ОСОБА_1 за дов. б/н від 03.03.2017 р.,

відповідача ОСОБА_2 за дов. б/н від 03.04.2017 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» ПАТ «Українська залізниця», м. Київ - звернувся з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лимард», м. Харків про стягнення штрафних санкцій у сумі 264387,90 грн. Позивач також просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на порушення відповідачем термінів постачання, передбачених п. 1.1 і п. 5.2 укладеного сторонами договору поставки №ЦЗВ-01-03216-01 від 06.07.2016 р., та на положення п. 10.1 вказаного договору, де закріплено, що за порушення термінів постачання постачальник оплачує замовнику пеню у розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах, передбачених п. 5.2 договору, а за прострочення понад 30 календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої продукції.

Ухвалою суду від 28.02.2017 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду.

Розгляд справи неодноразово відкладався з метою отримання від сторін документів необхідних для повного та обєктивного розгляду справи.

Представник позивача у призначеному судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача проти позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Враховуючи достатність часу, наданого позивачеві та відповідачеві для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

26.02.2016 наказом ПАТ "Укрзалізниця" №130 затверджено Положення про філію "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (надалі - Положення).

Відповідно до пункту 1.1. Положення - це положення визначає юридичний статус, мету та предмет діяльності, порядок формування та використання майна, порядок здійснення керівництва, основні принципи ведення господарської діяльності та інші питання діяльності філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", створеної відповідно до законодавства України та статуту публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Товариство). Товариство утворене та діє відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" від 23.02.2012 № 4442-VI, постанов Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", від 02.09.2015 №735 "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Пунктом 2.1. Положення визначено, що філія є відокремленим підрозділом Товариства, який не має статусу юридичної особи. Філія діє від імені Товариства та в його інтересах, здійснює делеговані Товариством функції відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Товариства.

Між Публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (надалі замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Лимард» (постачальник) було укладено договір поставки №ЦЗВ-01-03216-01 від 06.07.2016 р. (в подальшому - Договір).

За умовами укладеного Договору постачальник зобовязався поставити та передати у власність, а замовник прийняти та оплатити продукцію, найменування, марка й кількість якої вказується в специфікації, яка є невідємною частиною Договору, на умовах, що викладені в Договорі.

Пунктом 1.2 Договору визначено найменування продукції: частини залізничних локомотивів, трамвайних моторних вагонів і рухомого складу; кріплення та арматури і їхні частини; механічне устаткування для керування рухом/частини локомотивів чи рухомого складу (запасні частини до тепловозів серії 2ТЕ116, 2М62, 2ТЕ10. Також, п. 1.3 було вказано виробників продукції.

Відповідно до п. 4.1 ціна визначається даним Договором і приймається сторонами: в національній валюті України гривні, на умовах СРТ (перевезення оплачено до…) пункт призначення склад матеріальних ресурсів філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця», Київська обл., м. Фастів, вул. Шевченко 48. Постачання здійснюється за цінами, передбаченими у специфікації до Договору.

Загальна сума Договору складає 1459094,40 грн., крім того ПДВ 20% - 291818,88 грн., що разом становить 1750913,28 грн. (п. 4.3 Договору).

Умови і терміни постачання продукції закріплено в розділі 5 укладеного договору.

Постачальник здійснює поставку продукції автомобільним транспортом на умовах СРТ (відповідно до вимог «ІНКОТЕРМС» ред. 2010 р., п. 5.1 Договору).

Поставка проводиться партіями протягом терміну дії договору, тільки після письмової рознарядки замовника, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності замовника до прийому продукції.

Рознарядка надається постачальнику в оригіналі та з застосуванням факсимільного зв'язку. Після отримання рознарядки по факсу постачальник повинен протягом доби направити замовнику копію отриманої рознарядки з відміткою, що підтверджує її отримання, або іншим чином підтвердити її отримання.

Кожна партія продукції постачається протягом 29-ти календарних днів з дати письмової рознарядки замовника, якщо інше не вказано у рознарядці.

Згідно п. 5.3 договору, датою поставки продукції вважається дата приймання цієї продукції замовником на складі матеріальних ресурсів філії «ЦЗВ» ПАТ «Укрзалізниця», Київська область, м. Фастів, вул. Шевченко, 48, що підтверджується належно оформленою видатковою накладною, довіреністю або актом прийому-передачі.

Відповідно до п. 6.1 Договору оплата за кожну партію поставленої продукції по даному договору проводиться замовником протягом 31 календарного дня після дати поставки партії продукції, у відповідності з рахунком-фактурою на дану партію, обумовлену згідно з п. 5.2. та при наявності податкової накладної, оформленої та зареєстрованої у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Пунктом 13.7 Договору, передбачено, що термін його дії встановлюється з моменту підписання до 31.12.2016, а в разі наявності потреби замовника, що підтверджено відповідним повідомленням та рознарядкою, направленими на адресу постачальника та в частині оплати - до повного виконання.

Специфікацією №1 до Договору сторони визначили найменування продукції, її кількість та ціну. Вартість продукції 1459094, 40 грн., крім того ПДВ 20% - 291818,88 грн., всього 1750913,28 грн.

На виконання умов п. 5.2 Договору позивач направив на адресу відповідача рознарядку (дозвіл) на відвантаження продукції від 04.08.2016 №ЦЗВ-20/3756 на загальну суму 1750913,28 грн., на підтвердження чого позивачем надано витяг із офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта», копію квитанції № 1576 від 05.08.2016 р. та опис вкладення у цінний лист (а.с. 22-23).

Відповідачем було здійснено одну поставку продукції на суму 598291,20 грн. з ПДВ, що підтверджується рахунком на оплату №47 від 28.12.2016 р. (а.с. 30), видатковою накладною №30 від 28.12.2016 р. (а.с. 31), товарно-транспортною накладною №30 від 28.12.2016 р. (а.с. 32) та платіжним дорученням №17-732 від 30.01.2017 р. (а.с. 112).

Таким чином, враховуючи строк дії рознарядки (відповідно до п.5.2 Договору), продукцію необхідно було поставити в строк до 01.09.2016 р., однак, вона була поставлена з порушенням встановленого строку. Факт порушення строку поставки не заперечувався відповідачем.

Пунктом 10.1 договору поставки №ЦЗВ-01-03216-01 від 06.07.2016 року укладеного між сторонами передбачено, що за порушення термінів постачання постачальник оплачує замовнику пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції на умовах, передбачених п.5.2 даного договору, а за прострочення понад 30 днів календарних днів додатково стягується штраф у розмірі 15% від суми непоставленої в строк продукції.

Відповідно до зазначених умов Договору позивачем було нараховано ТОВ «Компанія Лимард» пеню в розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції за рознарядкою №ЦЗВ-20/3756 від 04.08.2016 р., що складає 1750,91 грн. та штраф у розмірі 15% за прострочення понад 30 календарних днів від суми непоставленої в строк продукції, що складає 262636,99 грн.

Позивач звернувся до відповідача з претензією №ЦЗВ-20/10038 від 02.11.2016 р. про перерахування в місячний термін зазначених штрафних санкцій (а.с. 25-29). Проте, як зазначав позивач, претензія була залишена без розгляду.

За приписами ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно статті 193 Господарського кодексу України, та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, а штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 статті 231 ГК України встановлено, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, визначення сторонами у Договорі пені у розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції передбачених п. 5.2 даного Договору за своєю правовою природою є штрафом, а не пенею, так як пеня розраховується у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення. Вказане підтверджується і наданим позивачем розрахунком пені, в якому остання розраховується як штраф у відсотках від суми невиконаного зобов'язання без визначення та врахування кількості днів прострочення виконання зобовязання.

Ухвалою суду по справі від 27.03.2017 р. було зобовязано позивача надати розрахунок пені з поясненнями та у відповідності до визначення цього виду неустойки, даного в ч. 3 ст. 549 ЦКУ, оскільки пеня має обчислюватися у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання та не може перевищувати встановлений законом граничний розмір, тобто пеню, обчислену на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Однак, позивач наполягав на тому, що визначена в договорі пеня (у вигляді фіксованого відсотку від суми непоставленої в строк продукції) не є штрафом та підлягає стягненню як пеня поряд зі штрафом (а.с. 128).

Суд погоджується з позивачем про можливість стягнення штрафу разом з пенею, але позивачем не надано розрахунку пені у відповідності до встановлених законом вимог. Стягнення ще одного штрафу у розмірі 0,1% від суми непоставленої в строк продукції під виглядом пені не може розглядатися судом як обґрунтована вимога.

Неподання позивачем без поважних причин витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК.

Враховуючи зазначені приписи ст. 81 ГПК України, п. 2.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р., та те, що позивачем не надано на вимогу суду обґрунтований і здійснений у порядку, встановленому законом, розрахунок пені, суд вважає за необхідне залишити позов у цій частині без розгляду.

Відповідно до п. 9.1 Договору, постачальник зобов'язаний надати забезпечення виконання даного договору у вигляді оригіналу банківської гарантії або страхової гарантія у вигляді оригіналу договору страхування фінансового ризику невиконання або неналежного виконання постачальником договірних зобовязань, у розмірі, що становить 5% від вартості договору, яке надається до укладання договору.

Пунктами 9.2, 9.3 Договору встановлено, що забезпечення діє до повного виконання Договору в частині поставок продукції умовах, викладених в цьому Договорі. Ненадання забезпечення виконання договору у відповідності до п.9.1, постачальником, розцінюється замовником як відмова від Договору без поважних причин.

У відзиві на позовну заяву відповідач вказував, що на виконання вимог п. 9.1 Договору ним було надано позивачу забезпечення у вигляді оригіналу договору страхування фінансового ризику невиконання або неналежного виконання постачальником договірних зобовязань, а саме оригінал договору добровільного страхування фінансового ризику невиконання або неналежного виконання страхувальником договірних зобовязань №022-071-00076 від 30.06.2016 р.

Пунктом 4 Договору страхування було визначено розмір страхової суми 87545,66 грн., строк дії з 30.06.2016 р. по 10.01.2017 р. (п. 5 договору).

З огляду на викладене, відповідач вважає, що позивач повинен понести негативні наслідки у звязку з не зверненням стягнення на договірне забезпечення та просив суд в задоволені позовних вимог відмовити.

Суд не може погодитися з наведеними твердженнями відповідача, невикористання позивачем права на звернення стягнення на договірне забезпечення не може бути підставою для звільнення відповідача від майнової відповідальності за порушення термінів поставки продукції.

Окрім того, підставою для виконання гарантом свого зобовязання є предявлення вимоги кредитором (бенефіціаром) до гаранта про сплату грошової суми відповідно до виданої ним гарантії, судом встановлено, що строк на який було видано гарантію сплив 10.01.2017 р. та позивачем не було заявлено вимогу про звернення стягнення забезпечення.

Згідно положень ст. ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку, що відповідач порушив встановлені Договором строки поставки продукції, а отже вимоги позивача про стягнення штрафу в розмірі 15% від суми непоставленої в понад 30 денний строк продукції є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позов підлягає частковому задоволенню, господарський суд відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену позивачем суму судового збору у розмірі 3939,55 грн.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Залишити без розгляду позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 1750,91 грн. пені.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Лимард» (вул. Короленка, буд. 25, приміщення 3-13, м. Харків, 61003, , п/р №4228 в ПАТ «КОМЕРЦІЙНИЙ ОСОБА_3», м. Київ, МФО 306500) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» (пр-т Повітрофлотський, 11/15, м. Київ, 03049, , рахунок: ТВБВ №10026/084 філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», МФО 322669, р/р №8368) штраф у розмірі 262636,99 грн. та 3939,55 грн. судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26.04.2017 р.

Суддя ОСОБА_4