КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2017 р. Справа№ 2-2/1845-2009

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Яковенко П.А.;

відповідача: не з'явився;

ДВС: Подольський А.А.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства

юстиції України

на ухвалу Господарського суду Київської області

від 17.01.2017р., винесену за результатами розгляду

скарги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної

компанії "Нафтогаз України"

на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту

державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

у справі №2-2/1845-2009 (суддя Подоляк Ю.В.)

за позовом Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної

компанії "Нафтогаз України"

до Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго"

про стягнення 35 116 511,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 скаргу позивача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було задоволено частково, а саме:

- визнано незаконним рішення відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016р. №52636821/20.1-563/12;

- визнано недійсним повідомлення відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016р. №52636821/20.1-563/12;

- в решті вимог скарги позивача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу Господарського суду Київської області від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні скарги позивача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, зокрема, положення Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. та ст. ст. 33, 43, 121-2 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 06.04.2017р., апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Зубець Л.П. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 25.04.2017р.

24.04.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність доводів скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та просив суд залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 25.04.2017р. представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, ухвалу Господарського суду Київської області від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні скарги позивача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити.

В судовому засіданні 25.04.2017р. представник позивача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду - без змін як таку, що була винесена з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник відповідача у судове засідання 25.04.2017р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суду не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в судове засідання не була визнана судом обов'язковою, враховуючи обмеженість строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 25.04.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулася до Господарського суду Аавтономної Республіки Крим з позовом про стягнення з Орендного підприємства "Кримтеплокомуненерго" (далі - відповідач) заборгованості за договором на постачання природного газу №06/08-1643-ТЕ-19 від 29.09.2008р. у загальній сумі 35 116 511,19 грн. (з них: 31 214 009,31 грн. - основний борг, 1 849 523,86 грн. - пеня, 1 795 490,24 грн. - інфляційні втрати, 230 487,78 грн. - 3% річних).

Рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 02.06.2009р. у справі №2-2/1845-2009 позов було задоволено частково, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 22 317 676,31 грн. боргу, 1 795 490,24 грн. інфляційних, 230 472,98 грн. річних, 924 702,55 грн. пені, 19 020,19 грн. державного мита та 88,01 грн. витрат по інформаційно-технічному забезпеченню судового процесу. В частині стягнення 924 702,55 грн. пені у позові відмовлено (том справи - 2, аркуші справи - 40-45).

На виконання вказаного судового рішення було видано наказ від 15.06.2009р. (том справи - 1, аркуш справи - 165).

У листопаді 2016 року позивач звернувся до Господарського суду Київської області зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якій просив суд:

- визнати незаконним рішення державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №52636821/20.1-563/12 від 13.10.2016р.;

- визнати недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання №52636821/20.1-563/12 від 13.10.2016р.;

- зобов'язати державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання наказ Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі №2-2/1845-2009 від 15.06.2009р. та відкрити виконавче провадження.

В обґрунтування вимог своєї скарги позивач посилався на те, що при винесенні оскаржуваного повідомлення про повернення виконавчого документу державним виконавцем було порушено вимоги чинного законодавства, оскільки вказане повідомлення винесено на підставі норм Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. тоді як державний виконавець повинен був керуватися Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р., який був чинний на час звернення позивача із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі №2-2/1845-2009 від 15.06.2009р.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 скаргу позивача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було задоволено частково. Визнано незаконним рішення відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016р. №52636821/20.1-563/12, а також визнано недійсним повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 13.10.2016р. №52636821/20.1-563/12. В решті вимог скарги позивача на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовлено.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України „Про виконавче провадження". Даний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про виконавче провадження" (тут і далі по тексту норми вказаного Закону зазначено в редакції, чинній на дату подання позивачем заяви про примусове виконання наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі №2-2/1845-2009 від 15.06.2009р., тобто станом на 30.09.2016р.) виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 17 Закону України „Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як: виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надіслав на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України заяву про відкриття виконавчого провадження №31/13-3605 від 29.09.2016р., до якої, серед іншого, додав оригінал наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009р. у справі №2-2/1845-2009 (том справи - 2, аркуші справи - 11-12, 14).

Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України отримав вищезгадану заяву позивача 03.10.2016р., про що свідчить підпис уповноваженої особи відділу державної виконавчої служби на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (том справи - 2, аркуш справи - 13).

13.10.2016р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було винесено повідомлення №52636821/20.1-563/12 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання (том справи - 2, аркуші справи - 15-16), в якому, зокрема, зазначено про те, що виконавчий документ, поданий позивачем, як стягувачем, та зареєстрований за №30210-0-33-16 в Міністерстві юстиції України 05.10.2016р., не може бути прийнятий до виконання, оскільки стягувач не надав доказів на підтвердження оплати авансового внеску та не додав доказів звільнення від такої сплати. Окрім того, згідно з виконавчим документом боржник перебуває у Автономній Республіці Крим. При цьому в повідомленні державний виконавець послався на п.п.8, 10 ч.4 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. та п.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень.

З цього приводу судом було з'ясовано наступне.

Дійсно, в ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., який набрав чинності з 05.10.2016р., передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

В п.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень вказано, що виконання рішень щодо боржників, які знаходяться на території, яка відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є тимчасово окупованою територією України, здійснюється відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.

Відповідно до положень п.п.8, 10 ч.4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим. Виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред'явлення, якщо виконавчий документ пред'явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

В ст. 255 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно;

Як уже зазначалося вище, позивач, як стягувач, звернувся до органу державної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009р. у справі №2-2/1845-2009 ще 30.09.2016р. і вказана заява була отримана органом державної виконавчої служби 03.10.2016р., тобто у період, коли діяв (був чинним) Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р. (із змінами та доповненнями). Натомість при винесенні оскаржуваного позивачем повідомлення №52636821/20.1-563/12 від 13.10.2016р. державний виконавець керувався нормами Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., який набрав чинності лише 05.10.2016р.

З наведеного вище випливає, що на час звернення позивача, як стягувача, до органу держаної виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження (тобто 30.09.2016р.) діяв Закон України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р., положеннями якого не передбачено сплату стягувачем авансового внеску. Отже, саме Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р. у редакції, чинній на 30.09.2016р., а не Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., мав керуватись державний виконавець при розгляді заяви позивача про відкриття виконавчого провадження.

Як вірно зазначив у своїй ухвалі місцевий господарський суд, ані Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999р. (в редакції, що діяла станом на 30.09.2016р.), ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012р. (в редакції до внесення до неї змін наказом Міністерства юстиції України №2832/5 від 29.09.2016р., згідно з якими її викладено у новій редакції) спеціальне місце виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, не визначалось.

В оскаржуваному позивачем повідомленні №52636821/20.1-563/12 від 13.10.2016р. державний виконавець посилався на положення абзацу 3 ч.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень, які були внесені згідно з наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5. При чому, в п.6 названого наказу визначено, що цей наказ набирає чинності одночасно з набранням чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII, але не раніше дня його офіційного опублікування. В процесі розгляду справи було встановлено, що наказ Міністерства юстиції України від 29.09.2016р.2832/5 набрав чинності 05.10.2016р.

Оскільки позивач, як стягувач, 30.09.2016р. надіслав на адресу органу державної виконавчої служби заяву про відкриття виконавчого провадження та виконавчий документ (наказ Господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009р. у справі №2-2/1845-2009), то у державного виконавця були відсутні правові підстави для застосування положень абзацу 3 ч.4 Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5, яка набула чинності лише 05.10.2016р.), оскільки станом на 30.09.2016р. вказані вище зміни, зокрема, щодо спеціального місця виконання рішень відносно боржників, які перебувають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополь, ще не набрали чинності.

Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У рішенні від 05.04.2001р. №3-рп/2001 Конституційний Суд України зазначив про те, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 09.02.1999р. №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України роз'яснив, що дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що при винесенні повідомлення №52636821/20.1-563/12 від 13.10.2016р. державний виконавець безпідставно керувався положеннями Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р. та Інструкцією з організації примусового виконання рішень (в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5).

Наведені обставини в їх сукупності свідчать про те, що дії органу державної виконавчої служби відносно повернення наказу Господарського суду Автономної Республіки Крим від 15.06.2009р. у справі №2-2/1845-2009 без прийняття до виконання є неправомірними, у зв'язку з чим повідомлення №52636821/20.1-563/12 від 13.10.2016р. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання має бути визнано недійсним.

Відносно вимоги позивача про зобов'язання державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України прийняти до виконання наказ господарського суду Автономної Республіки Крим у справі №2-2/1845-2009 від 15.06.2009р. та відкрити виконавче провадження, судом було встановлено наступне.

Передусім необхідно зазначити, що системний аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження) (аналогічна правова позиція викладена в п.9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України»).

Суд не вправі зобов'язувати державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби (наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження) (аналогічна правова позиція наведена в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26.12.2003р. (із змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження»).

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що в даному випадку у суду відсутні правові підстави зобов'язувати орган державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, оскільки таке зобов'язання фактично є вручанням у діяльність органу виконавчої служби, у зв'язку з чим вимога скарги позивача про зобов'язання державного виконавця прийняти до виконання наказ Господарського суду Автономної Республіки Крим у справі №2-2/1845-2009 від 15.06.2009р. та відкрити виконавче провадження не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду даної справи.

Відповідно до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що при винесенні ухвали від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 місцевим господарським судом було дотримано норми матеріального і процесуального права, повно та всебічно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання покладаються на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (апелянта).

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 99, 101-106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду Київської області від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 17.01.2017р. у справі №2-2/1845-2009 залишити без змін.

3. Матеріали справи №2-2/1845-2009 повернути до Господарського суду Київської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова