РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017Справа №910/4653/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко»
до за участю про Національного банку України Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб визнання недійсним договору застави №48 від 10.04.2014 року
Представники:

від Позивача: Ногай Д.С. (представник за Довіреністю);

від Відповідача: Кузьменко Ю.С. (представник за Довіреністю);

від Третьої особи: не з'явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Національного банку України (надалі також - «Відповідач») про визнання недійсним договору застави №48 від 10.04.2014 року.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 10.04.2014 між Національним банком України (далі - кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко» (далі - позичальник) укладено договір застави майнових прав № 48, умовами якого передбачено, що даний договір застави майнових прав забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитним договором про надання кредиту для збереження ліквідності від 10.04.2014 № 47та будь-якими додатковими угодами до нього, в тому числі і тих, що стосуються графіку повернення коштів та встановлюють збільшення суми зобов'язання за кредитними договорами, укладеними між заставодавцем та заставодержателем стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі, тощо. Як зазначає Позивач, договір застави майнових прав № 48 від 10.04.2014 року є недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору застави, Національний банк України не провів належну оцінку забезпечення - майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, чим порушено п. 8 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014. Також зазначав, що права вимоги за кредитними договорами мали строк закінчення своєї дії до строку дії кредитного договору та договору застави, а саме до 30.03.2015 року і не могли бути передані у заставу, відповідно до положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу». За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір застави майнових прав № 48 від 10.04.2014 року, укладений між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2017 року порушено провадження у справі № 910/4653/17, судове засідання призначено на 05.04.2017 року.

05.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 24.02.2017 року.

05.04.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін. В судовому засіданні представник відповідача подав заперечення на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Щодо клопотання Відповідача, Суд зазначив наступне.

Відповідно до п.1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали та обставини справи, Суд вважає за необхідне задовольнити клопотання Відповідача та залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Також, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати:

1) Позивача:

- направити копію позовної заяви Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та надати Суду докази на підтвердження направлення;

- надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням заперечень на позовну заяву Національного банку України.

2) Третю особу надати письмові пояснення по суті позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Порто - Франко" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Порто - Франко".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, відкладено розгляд справи на 19.04.2017 року, у зв'язку із залученням до участі у справі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, витребуванням додаткових доказів по справі.

19.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Третьої особи надійшла заява про відкладення розгляду справи.

19.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи.

19.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшла заява про відвід головуючого судді Чинчин О.В. від участі у справі №910/4653/17.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 року в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» про відвід судді Чинчин О.В. від участі у справі № 910/4653/17 відмовлено.

19.04.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Верховну Раду України.

В судовому засіданні 19 квітня 2017 року представник Позивача підтримав подане клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Верховну Раду України. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти задоволення клопотання Позивача. В судове засідання представник Третьої особи не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поверненням на адресу суду рекомендованого повідомлення про вручення 10.04.2017 року уповноваженій особі ухвали суду від 05.04.2017 року.

Таким чином, Суд приходить до висновку, Третя особа про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Що стосується заяви представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про відкладення розгляду справи, Суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статті 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Одночасно, застосовуючи відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Подана Третьою особою заява про відкладення розгляду справи у зв»язку з наданням можливості ознайомитись з матеріалами справи, задоволенню не підлягає, оскільки про дату судового засідання Третю особу було попереджено заздалегідь, а отже, у неї було достатньо часу для того, щоб належним чином підготуватися до судового засідання.

Що стосується клопотання Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Верховну Раду України, Суд зазначає.

Статтею 27 Господарського процесуального кодексу України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Відповідно до п. 1.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ст. 27 ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов'язки цієї особи щодо однієї із сторін. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї існують (або існували) певні правові відносини.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Однак, Суд звертає увагу на те, що Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» не наведено належних обґрунтувань щодо того, як рішення у даній справі може вплинути на права або обов'язки Верховної Ради України щодо однієї з сторін, а тому клопотання Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» про залучення до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача - Верховну Раду України задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 19 квітня 2017 року представником Позивача подано заяву про відвід головуючого судді Чинчин О.В. від участі у справі №910/4653/17. Представник Відповідача заперечив проти задоволення заяви про відвід головуючого судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.04.2017 року в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» про відвід судді Чинчин О.В. від участі у справі № 910/4653/17 відмовлено.

В судовому засіданні 19 квітня 2017 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Приймаючи до уваги, що Третя особа була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Третьої особи не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 19 квітня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.04.2014 між Національним банком України (далі - кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко» (далі - позичальник) укладено кредитний договір про надання кредиту для збереження ліквідності № 47, умовами якого передбачено, що кредитор надає позичальнику кредит для збереження ліквідності одноразовою сумою в розмірі 57 500 000, 00 грн. на строк до 30.03.2015 за процентною ставкою 19, 5 % річних (виходячи з потрійної облікової ставки Національного банку України в розмірі 6,5 % на дату укладення), з погашенням кредиту і сплатою відсотків за користуванням ним у строки, визначені цим договором. Процентна ставка протягом дії кредитного договору не підлягає коригуванню.

Відповідно до п. 1.2. договору метою кредитування є отримання позичальником кредиту відповідно до вимог Положення № 91 для збереження ліквідності позичальника.

Кредит надається після оформлення позичальником забезпечення, що зазначене в п. 1.9. цього договору, про що укладається окремий договір застави (п. 1.8. договору).

Згідно з п. 1.9. договору, з метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором позичальник надає кредитору в заставу:

1.9.1. Майнові права за укладеними позичальником кредитними договорами, заборгованість за якими класифікована за І та ІІ категоріями якості.

Ринкова вартість забезпечення, визначена за результатами оцінки, проведеної відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», яку здійснено 17.03.2014 незалежним суб'єктом оціночної діяльності - ПП «ВІТАЛ-ПРОФІ» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМ України № 15902).

Договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 4.2. договору).

На виконання вимог п. 1.8. кредитного договору, 10.04.2014 між Національним банком України (далі - кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко» (далі - позичальник) укладено договір застави майнових прав № 48, умовами якого передбачено, що даний договір застави майнових прав забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитним договором про надання кредиту для збереження ліквідності від 10.04.2014 № 47 та будь-якими додатковими угодами до нього, в тому числі і тих, що стосуються графіку повернення коштів та встановлюють збільшення суми зобов'язання за кредитними договорами, укладеними між заставодавцем та заставодержателем стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі, тощо, у тому числі щодо:

-повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі 57 500 000, 00 грн. в строк до 30.03.2015 включно;

- сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені кредитним договором;

- виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

За рахунок заставлених майнових прав вимоги заставодержателя задовольняються у повному обсязі, уключаючи суму основного боргу, нараховані проценти, пеню та збитки, а також витрати на звернення стягнення на заставлені майнові права та витрати, пов'язані з його реалізацією.

У випадку продовження строків виконання зобов'язань за кредитним договором (шляхом укладення додаткових договорів (угод) до нього), дія застави, передбаченої цим договором, зберігається до повного виконання вказаних зобов'язань.

Відповідно до п. 1.2. договору предметом застави за цим договором є майнові права:

1.2.1 за кредитним договором № 80/1-13, укладеним між заставодавцем та ОСОБА_5 (далі - боржник 1) 05.02.2013 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 1), відповідно до якого боржник-1 повинен заставодавцю суму кредиту у розмірі 2 790 000, 00 грн. з кінцевим терміном повернення 02.02.2018 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 14, 5 % річних у гривні.

1.2.2. за кредитним договором № 527/2-13, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «ФОРМЕТ» (далі - боржник 2) 19.07.2013 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 2), відповідно до якого боржник 2 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 250 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 17.07.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 13,0 % річних у доларах США.

1.2.3. за кредитним договором № 423/1-12, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «ФОРМЕТ» (далі - боржник 2) 04.07.2012 з усіма додатковим угодами до нього (далі - майнові права 3), відповідно до якого боржник 2 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 145 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 03.07.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 12,0 % річних у доларах США.

1.2.4. за кредитним договором № 923/1-12, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мерканте» (далі - боржник 3) 27.12.2012 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 4), відповідно до якого боржник 3 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 23 000, 00 грн. з кінцевим терміном повернення 26.12.2014 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 22, 0 % річних в гривні.

1.2.5. за кредитним договором № 118/4-11, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «Дирекція єдиного замовника» (далі - боржник 4) 21.03.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 5), відповідно до якого боржник 4 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 967 300 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 20.03.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10, 0 % річних в доларах США.

1.2.6. за кредитним договором № 539/5-12, укладеним між заставодавцем та Дочірнім підприємством «Дирекція Єлиного замовника» (далі - боржник 4) 14.08.2012 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 6), відповідно до якого боржник 4 повинн повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 1 475 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 13.08.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 8, 5 % річних в долара США.

1.2.7. за кредитним договором № 17/12-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Грааль» (далі - боржник 5) 19.01.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права -7), відповідно до якого боржник 5 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 2 749 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 18.02.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0 % річних в доларах США.

1.2.8. за кредитним договором № 20/4-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Балтік контрол Україна» (далі - боржник 6) 20.01.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 8), відповідно до якого боржник 5 повинен повернути заставодавцю суму кредиту розмірі 3 500 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 12.01.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10, 0 % річних в доларах США.

1.2.9. за кредитним договором № 18/4-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвест Холдінг» (далі - боржник 7) 19.01.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 9), відповідно до якого боржник 7 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 4 380 000доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 14.01.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10, 0 % річних в доларах США.

1.2.10. за кредитним договором № 420/2-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФЧС» (далі - боржник 8) 13.09.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 10), відповідно до якого боржник 8 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 4 700 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 11.12.2014 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10, 0 % річних в доларах США.

1.2.11. за кредитним договором № 577/1-11, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Індастріал Технік» (далі - боржник 9) 22.12.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 11), відповідно до якого боржник 9 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 4 325 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 18.02.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 10,0 % річних в доларах США.

1.2.12. за кредитним договором № 135/3-13, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рибницька ферма «Акватоп» (далі - боржник 10) 22.02.2013 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 12), відповідно до якого боржник 10 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 700 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 20.02.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 13, 0 % річних в доларах США.

1.2.13. за кредитним договором № 389/2-12, укладеним між заставодавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Рибницька ферма «Акватоп» (далі - боржник 10) 21.06.2012 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 13), відповідно до якого боржник 10 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 3 200 000, 00 грн. з кінцевим терміном повернення 19.01.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 24, 0 % річних в гривні.

1.2.14. за кредитним договором №180/1-13, укладеним між заставодавцем та Малим приватним підприємством «Віртус» (далі - боржник 11) 11.03.2013 року з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 14), відповідно до якого боржник 11 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 450 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 09.03.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 14, 0 % річних в доларах США.

1.2.15 за кредитним договором № 147/1-11, між заставодавцем та Приватним підприємством «ТСН» (далі - боржник 12) 08.04.2011 з усіма додатковими угодами до нього (далі - майнові права 15), відповідно до якого боржник 12 повинен повернути заставодавцю суму кредиту у розмірі 725 000 доларів США 00 центів з кінцевим терміном повернення 08.04.2015 та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 15, 0 % річних в доларах США.

Пунктом 1.3. договору визначено, що загальна сума вимог, яка передається в заставу в гривневому еквіваленті на дату укладення цього договору становить 298 351 383, 44 грн.

Справедлива вартість майнових прав сторони оцінюють в сумі 220 443 365, 27 грн., що відповідає незалежній експертній оцінці, яка здійснена 17.03.2014 суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Вітал-Профі» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ від 11.01.2014 № 15902/14).

Відповідно до п. 3.1. договору заставодержатель має право, зокрема:

3.1.2. самостійно без звернення до суду здійснювати реалізацію майнових прав, наданих заставодавцем у забезпечення за кредитом.

3.1.4. у разі прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором та відсутності коштів на кореспондентському рахунку заставодавця задовольнити свої грошові вимоги, за якими настав строк погашення, шляхом реалізації заставлених майнових прав (шляхом отримання права вимоги на заставлені майнові права) згідно із ст. 73 Закону України «Про Національний банк України» та умовами цього договору та/або і інший встановлений чинним законодавством України спосіб.

3.1.5. звертати стягнення на предмет застави (отримання вимоги, що випливає із заставленого права) і реалізувати заставлені майнові права і задовольнити за їх рахунок свої грошові вимоги за кредитним договором у повному обсязі до настання терміну виконання заставодавцем відповідних зобов'язань у разі:

- неповернення заставодавцем згідно з умовами кредитного договору заборгованості за кредитом, процентів за користуванням ним та пені в разі їх дострокового витребування заставодержателем;

- одноразової прострочки заставодавцем повернення основної суми кредиту відповідно до графіку повернення коштів згідно кредитного договору на строк більше ніж п'ять днів;

- одноразової прострочки заставодавцем сплати процентів за користування кредитом відповідно до умов кредитного договору на строк більше ніж п'ять днів;

- невиконання заставодавцем обов'язків, передбачених підпунктами 3.2.1., 3.4.7., 3.4.10 цього договору.

3.1.6. якщо сума коштів від реалізації права вимоги на кошти недостатня для повного задоволення вимог заставодержателя, то він має право одержати суму, якої не вистачає, з іншого майна заставодавцю в порядку, передбаченому законодавством України та цим договором.

Згідно з п. 3.4. договору заставодавець зобов'язаний:

3.4.1. зареєструвати за дорученням заставодержателя обтяження (заставу майнових прав) за свій рахунок у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна протягом п'яти днів з часу підписання цього договору та повідомити про це заставодержателя протягом двох часів з часу реєстрації з наданням витягів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

3.4.3 не відчужувати майнові права в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Умовами п. 4.6. договору передбачено, що звернення стягнення на предмет застави відбувається у порядку передбаченому ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Даний договір набирає чинності з дня його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 6.1. договору).

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Публічне акціонерне товариство «Порто - Франко» зазначає, що договір застави майнових прав № 48 від 10.04.2014 року є недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору, Національний банк України не провів належну оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, чим порушено пункт 8 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014. Крім того, Позивач зазначав, що права вимоги за кредитними договорами мали строк закінчення своєї дії до строку дії кредитного договору та договору застави, а саме до 30.03.2015 року і не могли бути передані у заставу, відповідно до положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу». За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір застави майнових прав № 48 від 10.04.2014 року, укладений між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 10.04.2014 між Національним банком України (далі - кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко» (далі - позичальник) укладено договір застави майнових прав № 48, умовами якого передбачено, що даний договір застави майнових прав забезпечує виконання заставодавцем вимог заставодержателя за кредитним договором про надання кредиту для збереження ліквідності від 10.04.2014 № 47 та будь-якими додатковими угодами до нього, в тому числі і тих, що стосуються графіку повернення коштів та встановлюють збільшення суми зобов'язання за кредитними договорами, укладеними між заставодавцем та заставодержателем стосовно повернення отриманої суми кредиту, несплачених відсотків, комісій, неустойок і штрафів у повному обсязі, тощо, у тому числі щодо:

-повернення заставодавцем заставодержателю кредиту у сумі 57 500 000, 00 грн. в строк до 30.03.2015 включно;

- сплати заставодавцем процентів за користування кредитом у розмірі потрійної облікової ставки Національного банку, в порядку та строки, визначені кредитним договором;

- виконання заставодавцем інших зобов'язань, передбачених кредитним договором, у повному обсязі, на умовах і в строки, визначені в кредитному договорі (у тому числі при зміні строків виконання зобов'язань), у тому числі зобов'язань щодо сплати неустойок (пені та штрафів) та відшкодування збитків.

За рахунок заставлених майнових прав вимоги заставодержателя задовольняються у повному обсязі, уключаючи суму основного боргу, нараховані проценти, пеню та збитки, а також витрати на звернення стягнення на заставлені майнові права та витрати, пов'язані з його реалізацією.

У випадку продовження строків виконання зобов'язань за кредитним договором (шляхом укладення додаткових договорів (угод) до нього), дія застави, передбаченої цим договором, зберігається до повного виконання вказаних зобов'язань.

Статтею 572 та частиною 1 статті 574 Цивільного кодексу України встановлено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (частина 1 статті 576 Цивільного кодексу України).

Аналогічне положення містить стаття 4 Закону України "Про заставу".

Згідно з частинами 1, 2 статті 12 Закону України "Про заставу" у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо).

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про заставу», заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель).

Згідно ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 590 Цивільного кодексу України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що договір застави майнових прав №48 від 10.04.2014 року є недійсним, оскільки під час укладення оспорюваного договору, Національний банк України не провів належну оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, чим порушено пункт 8 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014. Крім того, Позивач зазначав, що права вимоги за кредитними договорами мали строк закінчення своєї дії до строку дії кредитного договору та договору застави, а саме до 30.03.2015 року і не могли бути передані у заставу, відповідно до положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні Договору застави майнових прав №48 від 10.04.2014 року між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Порто - Франко», Сторонами було погоджено предмет договору, гарантії, права і обов'язки сторін, відповідальність сторін, інші умови відповідно до норм статті 12 Закону України "Про заставу".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань якщо інше не передбачено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Отже, договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого, кредитор, у разі порушення боржником основного зобов'язання, має переважне право задовольнити свої вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 590 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про заставу".

Порядок реалізації предмета застави регламентовано статтею 23 Закону України "Про заставу".

Згідно зі статтею 23 вказаного Закону при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Так, пунктом 7 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014 (далі - Положення № 91 від 24.02.2014) (чинне на момент укладення спірного договору застави) встановлено, що Національний банк має право приймати рішення про надання кредиту банку для збереження його ліквідності під забезпечення у вигляді майнових прав за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними (крім банків) та фізичними особами, заборгованість за якими класифікована за I категорією якості, а в разі його недостатності - під забезпечення у вигляді майнових прав за укладеними банком-позичальником кредитними договорами з юридичними та фізичними особами, заборгованість за якими класифікована за II категорією якості, відповідно до нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями за умови, що:

- майнові права за кредитним договором не обтяжені іншими зобов'язаннями;

- заборгованість за кредитним договором обліковується за відповідним балансовим рахунком банку не менше ніж 180 календарних днів;

- передбачена кредитним договором періодичність сплати боргу встановлена не рідше одного разу на місяць/квартал;

- стан обслуговування боргу протягом останніх 180 календарних днів поспіль визначений як "високий" або "добрий";

- кредити є забезпеченими та забезпечення за ними належить до I - III груп за рівнем ліквідності згідно з вимогами нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями;

- кредитні договори укладені не з пов'язаними з банком особами.

Відповідно до п. 8 Положення № 91 від 24.02.2014 (чинне на момент укладення спірного договору застави) Національний банк приймає в забезпечення за кредитом для збереження ліквідності банку кредити відповідно до реєстру укладених банком-позичальником кредитних договорів, які відповідають вимогам, передбаченим у пункті 7 цього Положення, за ринковою вартістю, визначеною за результатами оцінки, проведеної відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" незалежним суб'єктом оціночної діяльності (далі - пул кредитів), з коригуючими коефіцієнтами: для заборгованості за кредитами I категорії якості - 0,35; для заборгованості за кредитами II категорії якості - 0,25.

При цьому, Суд звертає увагу, що відповідно до п. 17 Положення № 91 від 24.02.2014 (чинне на момент укладення спірного договору застави), банк для отримання кредиту для збереження ліквідності банку має подати до Національного банку такі документи:

- клопотання про надання кредиту для збереження ліквідності банку із зазначенням його суми, строку користування ним, напрямів спрямування кредитних коштів;

- письмове запевнення банку, підписане головою правління (ради директорів) та головою спостережної (наглядової) ради, що забезпечення за кредитом для збереження ліквідності банку відповідає вимогам нормативно-правового акта Національного банку з питань формування та використання резервів для відшкодування можливих втрат за активними банківськими операціями та вимогам, визначеним у пункті 7 цього Положення;

- письмове запевнення банку, підписане головою спостережної (наглядової) ради, щодо збільшення протягом строку користування кредитом розміру статутного капіталу банку на суму не менше ніж 20 процентів від суми кредиту для збереження ліквідності;

- реєстр укладених банком-позичальником кредитних договорів з юридичними та фізичними особами, що пропонуються в забезпечення Національному банку України (пул кредитів), форма якого наведена в додатку до цього Положення;

- звіт про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), складений незалежним суб'єктом оціночної діяльності.

Клопотання та реєстр укладених банком-позичальником кредитних договорів мають бути підписані головою правління (ради директорів) банку, засвідчені відбитком печатки банку та зареєстровані в банку.

Таким чином, проаналізувавши наведені вище приписи Положення, Суд відзначає, що саме на Позивача покладений обов'язок надання до Національного банку України звіту про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), складеного незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для отримання кредиту для збереження ліквідності. Враховуючи те, що між сторонами укладений відповідний кредитний договір про надання кредиту для збереження ліквідності № 47 від 10.04.2014, а тому вбачається, що на виконання п. 17 Положення № 91 від 24.02.2014 Публічне акціонерне товариство «Порто - Франко» для отримання кредиту подавало до Національного банку України передбачені п. 17 Положення документи, зокрема, звіт про оцінку пулу кредитів (відповідний Звіт № 17-03/2014/2/01 про оцінку майнових прав за кредитними договорами згідно з реєстром № 04/590/1 від 17.03.2014, укладений між АБ «Порто - Франко» з юридичними та фізичними особами), на підставі якого і був укладений договір.

Також, Суд звертає увагу, що посилання на Звіт № 17-03/2014/2/01 про оцінку майнових прав за кредитними договорами згідно з реєстром № 04/590/1 від 17.03.2014, укладений між АБ «Порто - Франко» з юридичними та фізичними особами, складений суб'єктом оціночної діяльності - ПП «Вітал-Профі» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності ФДМУ від 11.01.2014 № 15902/14) міститься у підпункті 1.9.1. п. 1.9. кредитного договору про надання кредиту для збереження ліквідності № 47 від 10.04.2014 та у пункті 1.3. договору застави майнових прав № 48 від 10.04.2014.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що на виконання Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014 року Позивачем був поданий до Національного банку України звіт про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), складеного незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для отримання кредиту для збереження ліквідності.

При цьому, Суд відзначає, що ані нормами чинного законодавства України, ані приписами Положення № 91 від 24.02.2014, чинного на момент укладення спірного договору застави, не встановлений обов'язок Національного банку України проводити оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу.

Таким чином, доводи Позивача про те, що під час укладення оспорюваного договору, Національний банк України не провів належну оцінку забезпечення майнових прав за кредитними договорами, які передані у заставу, чим порушено пункт 8 Положення про надання Національним банком України кредитів банкам України для збереження їх ліквідності, затвердженого постановою Правління Національного банку України № 91 від 24.02.2014 є безпідставним, оскільки відповідний обов'язок з надання звіту про оцінку пулу кредитів (акт оцінки пулу кредитів), покладений саме на Позивача.

Стосовно доводів Позивача про те, що права вимоги за кредитними договорами мали строк закінчення своєї дії до строку дії кредитного договору та договору застави, а саме до 30.03.2015 року і не могли бути передані у заставу, відповідно до положень ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу», Суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про заставу" в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про заставу" предметом застави можуть бути майно та майнові права.

Частина 1-2 ст. 12 Закону України "Про заставу" передбачено, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмету застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї зі сторін повинна бути досягнута угода.

Статтею 49 Закону України «Про заставу» встановлено, що заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав. Строкове право вимоги, яке належить заставодавцю-кредитору може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії. У договорі застави прав, які не мають грошової оцінки, вартість предмета застави визначається угодою сторін.

Разом з тим, відповідно до 28 Закону України «Про заставу», застава припиняється:

- з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання;

- в разі загибелі заставленого майна;

- в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно;

- в разі примусового продажу заставленого майна;

- при закінченні терміну дії права, що складає предмет застави;

- в інших випадках припинення зобов'язань, установлених законом.

Таким чином, враховуючи вище наведені норм чинного законодавства, Суд зазначає, що строк дії кредитного договору та строк права вимоги є різними поняттями, оскільки з настанням строку повернення кредиту у Позивача не припиняється право вимоги за цим кредитом. Невиконання боржниками своїх зобов'язань по кредитним договорам у обумовлений договором строк не тягне за собою наслідків у вигляді припинення терміну дії права, оскільки внаслідок невиконання зобов'язання настають наслідки, обумовлені законом або договором.

Таким чином, Суд відзначає, що строк, вказаний в кредитному договорі, укладеному між Національним банком України та ПАТ АБ "Порто-Франко" та кредитних договорах, укладених між ПАТ АБ "Порто-Франко" та позичальниками, майнові права за якими передані в заставу Національному банку України, не є терміном дії права у розумінні статті 28 Закону України "Про заставу", а є строком виконання зобов'язання за договором, а отже термін дії права, що складає предмет застави ПАТ АБ "Порто-Франко" не є припиненим, оскільки невиконання умов договору не тягне за собою припинення терміну дії права.

Крім того, відповідно до умов кредитних договорів, укладених як між Національним банком України та ПАТ АБ "Порто-Франко", так і між ПАТ АБ "Порто-Франко" та позичальниками, сторони визначили, що договір набирає сили з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов'язань, вказаних у даному договорі.

Отже, враховуючи те, що кредитний договір є чинним, не припинений належним виконанням, Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для визнання недійсним договору застави майнових прав, а отже посилання Позивача на ч. 3 ст. 49 Закону України «Про заставу» є необґрунтованим.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір застави майнових прав №48 від 10.04.2014 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним Договір застави майнових прав №48 від 10.04.2014 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Отже, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто-Франко» до Національного банку України про визнання недійсним договору застави № 48 від 10.04.2014 року задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Порто - Франко» до Національного банку України про визнання недійсним договору застави №48 від 10.04.2014 року - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 24 квітня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин