КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. Справа№ 910/12257/13

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Остапенка О.М.

суддів: Дідиченко М.А.

Сотнікова С.В.

при секретарі судового засідання: Сотніковій І.О.,

за участю представників сторін:

ОСОБА_2 - паспорт серія НОМЕР_1, виданий Ленінградським РУГУ МВС України в м. Києві, 24.04. 1997 року.

від ОСОБА_2: - ОСОБА_3. - договір № 28/12-16 від 28.12.2016.

від ДП „ФК „Інтербудінвест": Гурський М.Р.- довіреність б/н від 14.03.2017.

від ОСОБА_4: ОСОБА_5 - довіреність № 1849 від 04.09.2015.

від ОСОБА_6: ОСОБА_7 - довіреність № 1956 від 08.09.2015.

від ОСОБА_8: ОСОБА_7 - довіреність № 1953 від 08.09.2015.

від Служби безпеки України: Скрипніков Д.С.- довіреність № 22/1362-Д від 10.07.2015.

від ОСОБА_10: ОСОБА_11 - договір № 77 від 22.04.2015.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року

у справі № 910/12257/13 (суддя Яковенко А.В.)

за заявою ОСОБА_4

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю „Будівельно- Інвестиційна компанія „Інтербудінвест"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю „Інвестиційно- будівельна фірма „АВМ"

3) Дочірнього підприємства „Фінансова компанія „Інтербудінвест"

про спростування майнових дій боржника у межах справи № 910/12257/13

за заявою ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Будівельно- Інвестиційна компанія „Інтербудінвест"

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року у справі № 910/12257/13 задоволено заяву ОСОБА_4 та зокрема:

- спростовано майнову дію по передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою: АДРЕСА_1, а саме: житлового будинку - секція № 1 - вартістю 33 699 600,00 грн., підземного паркінгу - вартістю 2 260 800, 00 грн., офісного центру (секція Г) - вартістю 2 438 400, 00 грн. від ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" до ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" на підставі Акту приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою - АДРЕСА_1 від 07.12.2012 року;

- повернуто ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" у первинний майновий стан, який існував до підписання Акту приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою - АДРЕСА_1 від 07.12.2012 року та визнано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок - секція № 1 - вартістю 33 699 600,00 грн., підземний паркінг - вартістю 2 260 800, 00 грн., офісний центр (секція Г) - вартістю 2 438 400, 00 грн. за ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест";

- зобов'язано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актом № 1 передачі дозвільної документації на будівництво комплексу житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_1 від 27 березня 2013 року;

- зобов'язано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актом № 2 Передачі проектної документації на будівництво житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_1 від 27 березня 2013 року;

- зобов'язано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актом № 3 передачі актів приймання виконаних робіт КБ-2в та довідок про вартість виконаних робіт КБ-3 на будівництві комплексу житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_1 від 27 березня 2013 року.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, ОСОБА_2 звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити повністю, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану апеляційну скаргу у справі № 910/12257/13 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Верховця А.А., Сотнікова С.В.

Відповідно до протоколу автоматичного зміни складу колегії суддів вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Остапенка О.М., суддів: Дідиченко М.А., Сотнікова С.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 року вищевказаною колегією суддів апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.03.2017 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.

В судовому засіданні 20.03.2017 року представником скаржника надано на огляд оригінал реєстраційного посвідчення № 019754 від 10.03.2010 року, копію якого долучено до апеляційної скарги та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02.12.2009 року у справі № 2-3999/09р.

Ухвалою суду від 20.03.2017 року продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 03.04.2017 року на підставі ст. 77 ГПК України.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника ОСОБА_4 та від ліквідатора банкрута надійшло ряд клопотань про витребування додаткових документів по справі, а також про виклик в судове засідання директорів ТОВ „БІК „Інтербудінвест", ТОВ „ІБФ „АВМ" та ДП „ФК „Інтербудінвест".

Ухвалою суду від 03.04.2017 року продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 20.04.2017 року на підставі ст. 77 ГПК України.

До початку судового засідання через відділ документального забезпечення суду від представника ОСОБА_4 надійшло клопотання про припинення апеляційного провадження, а в судовому засіданні - клопотання про зупинення провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року у справі № 910/12257/13 до вирішення Апеляційним судом міста Києва справи №2-3999/09р. За наслідками розгляду заявлених клопотань ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2017 року відмовлено у їх задоволенні.

Крім того, в судовому засіданні 20.04.2017 року за наслідками розгляду клопотань представника ОСОБА_4 та ліквідатора банкрута про витребування додаткових документів по справі, а також про виклик в судове засідання директорів ТОВ „БІК „Інтербудінвест", ТОВ „ІБФ „АВМ" та ДП „ФК „Інтербудінвест", відмовлено у їх задоволенні у зв'язку з безпідставністю та необґрунтованістю, а також наявністю у матеріалах справи достатніх доказів для розгляду апеляційної скарги по суті спору.

В судовому засіданні від представника Служби безпеки України надійшли пояснення по справі, представника скаржника - додаткові документи, які колегією суддів долучено до матеріалів справи.

Скаржник, її представник та представник ДП „ФК „Інтербудінвест" в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовити повністю.

Представники ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_10 та Служби безпеки України в судовому засіданні проти вимог скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечували, просили залишити її без задоволення, а ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року - без змін.

Ліквідатор банкрута арбітражний керуючий Васильцов А.А., а також представники інших учасників провадження у справі в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За клопотанням представника ОСОБА_4 у відповідності до ст. 81-1 ГПК України фіксування судового процесу здійснювалося з допомогою звукозаписувального технічного засобу.

20.04.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Київського апеляційного господарського суду у даній справі.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представників учасників провадження у справі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року - скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно із частиною 2 статті 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до частини 2 статті 4-1 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон про банкрутство).

Статтею 129 Конституції України встановлено основні засади судочинства, до яких, зокрема, віднесено забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 2 ст. 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

У відповідності до ст. 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.

Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об'ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Згідно з ч. 6 ст. 106 ГПК України апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду можуть подавати сторони та інші учасники судового процесу, зазначені у цьому Кодексі та Законі про банкрутство.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 91 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили.

Відповідно до п. 5-2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 у розгляді апеляційної скарги, поданої особою, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції і яка вважала, що місцевим господарським судом вирішено питання про її права та обов'язки, апеляційний господарський суд, прийнявши апеляційну скаргу до провадження (якщо вона не підлягала поверненню з передбачених ГПК України підстав), повинен з'ясувати наявність правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі.

Якщо при цьому буде встановлено, що права такої особи оскаржуваним судовим рішенням не порушені та що питання про її права і обов'язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися, то апеляційний господарський суд своєю ухвалою припиняє апеляційне провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, в зв'язку з чим відсутній суб'єкт апеляційного оскарження.

З метою з'ясування наявності правового зв'язку між скаржником і сторонами у справі, а також права скаржника на подання апеляційної скарги, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 прийнято до провадження для розгляду в судовому засіданні.

Як вбачається з резолютивної частини оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, судом визнано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок - секція № 1.

Разом з тим, згідно рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02.12.2009 року у справі № 2-3999/09, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності частка в об'єкті незавершеного будівництва, а саме двокімнатна квартира АДРЕСА_1.

Зокрема, вказаним рішенням за позовом ОСОБА_2 до ТОВ „БІК „Інтербудінвест", визнано за ОСОБА_2 майнові права на об'єкт інвестування, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на частку в об'єкті незавершеного будівництва, а саме на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Судова колегія зазначає, що згадане рішення районного суду у встановленому законом порядку не скасовано, набрало законної сили та у відповідності до ст. 35 ГПК України має преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 „Совтрансавто-Холдінг" проти України» та від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, судові рішення Європейського суду з прав людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, а відтак, судове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02.12.2009 року у справі №2-3999/09 не може бути поставлено під сумнів, а інші рішення, в тому числі оскаржувана у цій справі ухвала від 20.01.2016 року, не можуть їм суперечити.

На підставі зазначеного рішення районного суду, 10.03.2010 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна видано реєстраційне посвідчення № 019754 про реєстрацію права власності на відповідне майно.

Отже, судом встановлено, що оскаржуваною ухвалою господарського суду міста Києва визнано за боржником право власності на весь об'єкт незавершеного будівництва попри наявність у скаржника права власності на частку у цьому об'єкті, що в свою чергу є порушенням Конституції України та ЦК України щодо права вільного володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції про визнання за боржником права власності на весь об'єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 безпосередньо стосується прав та законних інтересів ОСОБА_2, оскільки остання має зареєстроване право власності на частку у цьому об'єкті, а відтак остання має право на апеляційне оскарження.

Відповідні обставини щодо права скаржника на подання апеляційної скарги встановлено в ухвалі Київського апеляційного господарського суду від 20.04.2017 року, прийнятої за наслідком розгляду клопотання ОСОБА_4 про припинення апеляційного оскарження.

Як вбачається із матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 910/12257/13 за заявою ОСОБА_4 про банкрутство ТОВ „БІК „Інтербудінвест", провадження у якій порушено ухвалою від 15.07.2013 року.

Ухвалою попереднього засідання від 16.10.2013 року затверджено реєстр вимог кредиторів ТОВ „БІК „Інтербудінвест".

Постановою Господарського суду міста Києва від 16.04.2014 року боржника визнано банкрутом, відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Лінкевича О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2014 року затверджено реєстр вимог кредиторів боржника в ліквідаційній процедурі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.10.2015 року припинено повноваження ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Лінкевича О.М. та призначено на відповідну посаду арбітражного керуючого Загороднього С.В.

11.12.2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою до ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест", ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" та ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест" про спростування майнових дій боржника у відповідності до ст. 20 Закону про банкрутство.

Як зазначає у своїй заяві ініціюючий кредитор, керівником боржника було частково передано документацію боржника ліквідатору, серед якої були отримані документи, зокрема, акт-приймання передачі об'єкту незавершеного будівництва від 07.12.2012 року, розташованого за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

Згідно вказаного акту приймання-передачі, вартість майна, переданого боржником, становить 38 398 800,00 грн., а саме:

- житловий будинок - секція 1 - вартість 33 699 600,00 грн.;

- підземний паркінг - вартість 2 260 800,00 грн.;

- офісний центр (секція Г) - вартість 2 438 400,00 грн.

Після передачі зазначеного об'єкта, боржником передано, а ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" прийнято дозвільну та проектну документацію по будівництву житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру, а також акти приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт на будівництві зазначеного об'єкта від 27.03.2013 року.

В основу заявлених вимог позивача покладено твердження щодо фактичного вчинення безоплатного відчуження майна боржника внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, заявник вказує на те, що вчинення банкрутом правочину з відчуження майна спрямоване на безоплатне виведення майна банкрута за актом приймання-передачі від 07.12.2012 року, оскільки банкрут не отримав жодних грошових коштів в рахунок оплати ним майна.

Враховуючи викладене, заявник звернувся до суду із заявою про спростування майнових дій божника щодо передачі об'єкта відповідно до акту від 07.12.2012 року, повернути ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" у первинний майновий стан, який існував до підписання Акту приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою - АДРЕСА_1 від 07.12.2012 року та визнати право власності на об'єкт незавершеного будівництва, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок - секція № 1 - вартістю 33 699 600,00 грн., підземний паркінг - вартістю 2 260 800, 00 грн., офісний центр (секція Г) - вартістю 2 438 400, 00 грн. за ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест", а також зобов'язати ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актами № 1, 2, 3 від 27.03.2013 року.

За наслідками розгляду заявлених вимог, ухвалою господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року у справі № 910/12257/13 задоволено заяву ОСОБА_4 та зокрема:

- спростовано майнову дію по передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою: АДРЕСА_1, а саме: житлового будинку - секція № 1 - вартістю 33 699 600,00 грн., підземного паркінгу - вартістю 2 260 800, 00 грн., офісного центру (секція Г) - вартістю 2 438 400, 00 грн. від ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" до ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" на підставі Акту приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою - АДРЕСА_1 від 07.12.2012 року;

- повернуто ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" у первинний майновий стан, який існував до підписання Акту приймання-передачі об'єкту незавершеного будівництва, розташованого за будівельною адресою - АДРЕСА_1 від 07.12.2012 року та визнано право власності на об'єкт незавершеного будівництва, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок - секція № 1 - вартістю 33 699 600,00 грн., підземний паркінг - вартістю 2 260 800, 00 грн., офісний центр (секція Г) - вартістю 2 438 400, 00 грн. за ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест";

- зобов'язано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актом № 1 передачі дозвільної документації на будівництво комплексу житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_1 від 27 березня 2013 року;

- зобов'язано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актом № 2 Передачі проектної документації на будівництво житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_1 від 27 березня 2013 року;

- зобов'язано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" повернути ТОВ „Будівельно-інвестиційна компанія „Інтербудінвест" документи, які були передані за Актом № 3 передачі актів приймання виконаних робіт КБ-2в та довідок про вартість виконаних робіт КБ-3 на будівництві комплексу житлового будинку № 1 з вбудованими приміщеннями, підземного паркінгу та офісного центру по АДРЕСА_1 від 27 березня 2013 року.

Приймаючи оскаржувану ухвалу та спростовуючи майнову дію боржника, суд першої інстанції фактично виходив із факту визнання ліквідатором банкрута арбітражним керуючим Загороднім С.В. заявленого позову.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що за приписами п. 3.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", згідно з частиною четвертою статті 78 ГПК господарський суд виносить ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, а відповідно до частини п'ятої цієї ж статті приймає рішення про задоволення позову у разі визнання його відповідачем. Проте суд, який вирішує спір, не зв'язаний заявами позивача про відмову від позову, зменшення розміру позовних вимог та відповідача - про визнання позову. На підставі частини шостої статті 22 ГПК у разі, якщо відповідні дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси (у тому числі юридичної чи фізичної особи, яка не є учасником даного судового процесу), спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Суд відзначає, що визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Право відповідача на визнання позову є виявом принципів диспозитивності і змагальності.

Як вбачається з матеріалів справи, заява ОСОБА_4 стосується визнання за боржником права власності на незавершеного будівництва, розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, в даному випадку, ОСОБА_2 не погоджується з доводами заявника та з винесеною судом першої інстанції ухвалою, оскільки, як було зазначено вище, порушено її права, а тому судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо врахування факту визнання позову, в даному випадку спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону про банкрутство, правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобов'язання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов'язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов'язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобов'язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Тобто, майнові дії боржника в межах справи про банкрутство можуть бути спростовані лише якщо вони вчинені після порушення провадження у справі або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство і лише за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора.

Відповідно до положень інформаційного листа Вищого господарського суду України від 28.03.2013 року № 01-06/606/2013 "Про Закон України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22.12.2011 N 4212-VI)", під майновими діями боржника слід розуміти виконання боржником зобов'язань за вже укладеним до початку відповідного року правочином (договором) на шкоду власним інтересам або інтересам інших кредиторів.

Майнові дії боржника - це вид юридичних дій, як-то вчинки, що здійснені боржником або від імені боржника і мають матеріальний вираз у формі документу будь-якого правочину (угоди, договору), розпорядчого документу, акту, пов'язаного з волевиявленням боржника як суб'єкта правовідносин на відчуження майнових активів боржника або відмову від них.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 20 Закону у разі визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника на підставах, передбачених частиною першою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Як на іншу підставу для задоволення заяви ОСОБА_4, місцевим судом зазначено, що метою вчинення правочину з передачі майна відповідачам на підставі зазначених актів було виведення активів товариства, що спричинило збитків кредиторам банкрута, а не отримання прибутку.

З матеріалів справи вбачається, що при винесенні оскаржуваної ухвали суд зазначає про незаконність майнової дії по передачі об'єкту незавершеного будівництва враховуючи лише наявність Акту приймання-передачі від 07.12.2012 року, яким об'єкт незавершеного будівництва було передано ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ".

Разом з тим, місцевим судом залишено поза увагою той факт, що даний Акт є лише технічним документом, направленим на реалізацію договірних правовідносин між боржником, ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест" та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ", та який укладено на виконання Договору передоручення від 25.04.2012 року, Договору №2-3/12 Управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_1 Фонду фінансування будівництва виду «А» від 25.04.2012 року, укладених між ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест" та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" та Договору поруки від 20.09.2012 року, укладеного між ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ", Боржником, Службою безпеки України та Службою зовнішньої розвідки України.

Так, 25.04.2012 року між ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест" (як Управителем), Боржником (як Первісним Забудовником) та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" (як Новим Забудовником) було укладено Договір №1 про внесення змін до Договору 1-3/06 Управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_1 Фонду фінансування будівництва виду «А» від 17.07.2006 року (далі - Договір №1).

Згідно п.1 Договору №1 відповідно до вимог ст. 10 до Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», Управителем, через невиконання первісним Забудовником своїх зобов'язань за Договором №1-3/06 Управителя із Забудовником житлового комплексу на АДРЕСА_1 Фонду фінансування будівництва виду А від «17» липня 2006 року (надалі Договір №1-3/06), прийнято рішення про заміну Забудовника комплексу на АДРЕСА_1 та укладено Договір передоручення від «25» квітня 2012 року.

Згідно п.2 Договору №1 за даним договором права і обов'язки ТОВ «БІК «Інтербудінвест», як Забудовника по Договору № 1-3/06 переводяться на Нового Забудовника - ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ", внаслідок чого останній заміняє первісного Забудовника, як зобов'язану сторону по Договору №1-3/06.

Згідно п.3 Договору №1 ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ", як Новий Забудовник, стає зобов'язаним здійснити замість Первісного Забудовника обов'язки останнього по Договору № 1-3/06.

Згідно п.4 Договору №1 Управитель дає згоду на заміну сторони у Договорі №1-3/06 шляхом підписання ним даного Договору.

Згідно п.5 Договору №1 від імені Первісного Забудовника (Боржника) та на підставі Договору доручення №1-Д/06 від 17.07.2006 року та Довіреності від 17.07.2006 року даний договір був підписаний ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест".

Згідно п.6 Договору №1 сторони домовились внести зміни до Договору № 1-3/06 шляхом викладення його в новій редакції із присвоєнням йому нового №2-3/12 (далі - Договір №2-3/12).

Згідно умов пунктів 1.1-1.4 Договору №2-3/12 сторонами було узгоджено наступне.

Згідно п.1.1 Договору №2-3/12 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Управитель (ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест"), який діє на праві довірчої власності в інтересах Довірителів (фізичних осіб), замовляє Забудовнику (ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ") завершити спорудження житлового комплексу на АДРЕСА_1, (надалі - Об'єкт будівництва), ввести його в експлуатацію в установленому законодавством порядку та передати Об'єкти інвестування Довірителям ФФБ у власність у встановленому в цьому Договорі строки та на умовах, визначених Правилами ФФБ, а Управитель зобов'язується здійснювати фінансування будівництва цих об'єктів на умовах даного Договору.

Технічна характеристика Об'єкту будівництва з основними даними щодо споживчих якостей Об'єкта будівництва та Об'єктів інвестування визначається Забудовником у технічній характеристиці, яка має бути надана Управителю, стане Додатком №1 та невід'ємною частиною цього Договору.

Згідно п.1.2 Договору №2-3/12 Забудовник (ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ") передає Управителю (ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест") в письмовому вигляді. Перелік Об'єктів інвестування в об'єкті будівництва, який стане Додатком №2 та невід'ємною частиною цього Договору, який є попереднім обсягом замовлення на будівництво, та майнові права на ці об'єкти Довірителям.

Згідно п.1.3 Договору №2-3/12 Забудовник (ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ") організовує спорудження Об'єкта будівництва та передає Довірителям Об'єкти інвестування у власність з врахуванням виключно комплексу робіт, передбачених Додатком №1.

Згідно п.1.4 Договору №2-3/12 сторони домовились, що дата початку спорудження Об'єкта будівництва - червень 2012р., введення Об'єктів будівництва в експлуатацію:

житлового будинку №1 - липень 2013 р.,

житлового будинку №2 - грудень 2012 р.,

Дата передачі Об'єктів інвестування Довірителям піл заселення:

житлового будинку №1 - вересень 2013 р.,

житлового будинку №2 - квітень 2012р.,

Дата введення в експлуатацію паркінга - грудень 2013р.

Згідно п.3.3.15 Договору «2-3/12 Новий забудовник (ТОВ „ІБФ „АВМ") зобов'язувався не пізніше ніж у стодвадцятиденний строк з дня введення Об'єкта будівництва в експлуатацію (отримання Сертифіката відповідності), передати цей об'єкт житлово-експлуатаційній організації або об'єднанню співвласників, разом з необхідною технічною документацією в порядку, передбаченому законодавством України, яке буде чинним на дату такої передачі.

Тобто, за умовами вказаних правочинів, на ТОВ „ІБФ„АВМ" було покладено виконання функцій Забудовника проекту будівництва житлових будинків на АДРЕСА_1, в Святошинському районі м. Києві.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що предметом правочину між ДП „Фінансова компанія „Інтербудінвест", Боржником та ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" було не передача майна (об'єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_1) у власність ТОВ „Інвестиційно-будівельна фірма „АВМ" (безоплатне відчуження), а передача новому забудовнику обов'язків завершити будівництво та передати побудоване житло довірителям (інвесторам будівництва).

Колегія суддів зауважує, що вказані правочини є укладеними з моменту їх підписання, а матеріли справи не містять доказів визнання їх недійсними, чи розірваними, відтак, виходячи з презумпції правомірності правочинів, передбаченої ст. 204 ЦК України, судом апеляційної інстанції встановлено відсутність обставин безоплатного відчуження майна боржника, з якими закон пов'язує можливість спростовання майнових дій боржника у справах про банкрутство.

Разом з тим, питання щодо визнання недійсним договорів в порядку ст. 20 закону про банкрутство, на підставі яких було передано майно та відповідну документацію по спірним актам заявник у суді не ставив.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, дійшовши помилкового висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_4 та спростування майнових дій боржника лише підставі Акту приймання-передачі віл 07.12.2012 року.

Щодо визнання за боржником права власності на об'єкт незавершеного будівництва, то судова колегія зазначає наступне.

Особливості набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва регулюється ст. 331 ЦК України.

Новоствореною може бути як рухома, так і нерухома річ.

Право власності на новостворену рухому річ виникає в особи, яка її виготовила (створила), в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з'являється об'єкт, який може кваліфікуватись як нова річ, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому йдеться про створення такого об'єкта для себе, оскільки, якщо він створюється за договором для іншої особи, він стає власністю цієї особи.

Важливе значення у зв'язку з цим має встановлення моменту, з якого річ можна визнати створеною, тобто об'єктом у розумінні ст. 179 ЦК. Для рухомих речей право власності виникає з моменту закінчення відповідної діяльності (виготовлення, збирання, переробки тощо).

Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст. 6 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-ІV).

Положення ч. 2 ст. 331 ЦК слід розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація.

Судам слід мати на увазі, що визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК України не передбачено.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.09.2011 року у справі № 18/314.

Згодом, зазначена позиція знайшла своє підтвердження у п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

Як встановлено судом, підтверджується матеріалами справи та поясненнями учасників провадження у справі про банкрутство, спірний об'єкт будівництва по АДРЕСА_1 є незавершеним будівництвом та, як наслідок, не прийнятий до експлуатації, а відтак колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо визнання за боржником права власності на зазначений об'єкт незавершеного будівництва таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що ухвала господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року є та такою, що прийнята з порушенням норм чинного Законодавства при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, а відтак наявні підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні заявлених останнім вимог про спростування майнових дій боржника в межах справи про банкрутство.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 99, 101-106 ГПК України та Законом України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року у справі № 910/12257/13 задовольнити.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 20.01.2016 року у справі № 910/12257/13 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_4 про спростування майнових дій боржника у межах справи № 910/12257/13 відмовити.

4. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.

5.Справу №910/12257/13 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Остапенко

Судді М.А. Дідиченко

С.В. Сотніков