КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р. Справа№ 925/1284/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Тарасенко К.В.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 11.04.2017 року,

розглянувши апеляційну скаргу дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на рішення господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року

по справі № 925/1284/16 (суддя - Довгань К.І.)

за позовом приватного підприємства «Патріот В»

до дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія»

про стягнення 28 459,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року у справі № 925/1284/16 позовні вимоги приватного підприємства «Патріот В» до дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення 28 459,02 грн. задоволено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - ДП НАК «Надра України» «Центрукргеологія» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року у справі № 925/1284/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Крім того, скаржник просив відновити строк на подання апеляційної скарги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року у справі № 925/1284/16 відновлено скаржнику строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 11.04.2017 року представник приватного підприємства «Патріот В» надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник позивача вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Представник просив залишити скаргу без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, представник позивача звернув увагу суду на те, що у позовній заві ПП «Патріот В» було допущено технічну помилку з посиланням на договір № 285/11, що був укладений між сторонами. Представник позивача вказав, що спірним правочином є саме договір № 372/11 від 18.11.2014 року, копія якого й була долучена до позовної заяви та міститься в матеріалах справи.

Представники дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» у судове засідання суду апеляційної інстанції 11.04.2017 року не з'явились, про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином про що, в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення. Про причини неявки відповідач суд не повідомив.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника позивача що з'явився у судове засідання, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки дочірнє підприємство Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про дату та місце розгляду справи було повідомлене належним чином. Участь відповіда у судовому засіданні 11.04.2017 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.1 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, а продовження зазначеного строку розгляду справи у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України без клопотання сторони по справі, не передбачено ГПК України.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України, зокрема, у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

Застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явились у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

18.11.2014 року між приватним підприємством «Патріот В», що діє на підставі Статуту і Ліцензії МВС України на надання послуг, пов'язаних з охороною державної та іншої власності, та дочірнім підприємством Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» укладений договір на охорону об'єкта № 372/11. Термін дії договору з 01.11.14 по 01.12.14 року.

Згідно даного договору № 372/11 ПП «Патріот В» здійснювало охорону адмінбудівлі «Центрукргеологія» та транспортний в'їзд по вул. Чкалова, 13 у м. Києві.

Відповідно до п.п 2.2 договору № 372/11 оплата за послуги повинна здійснюватись щомісячно на протязі 10 діб з моменту отримання рахунку згідно акту виконаних робіт.

30 листопада 2014 року сторонами був складений та підписаний Акт здачі - прийняття робіт №0000728 за листопад 2014 року згідно рахунку № СФ 0000640 від 03.11.14року на суму 15 564,81грн.

Як зазначає позивач, ПП «Патріот В» виконало свої зобов'язання по укладеному договору та надало відповідача послуги з охорони об'єкта відповідача у повному обсязі без зауважень. Однак, ДП «Центрукргеологія» свої зобов'язання за вищевказаним договором не виконало та не сплатило позивачу 15 564,81 грн. вартості наданих послуг.

Пунктом 6.3 договору визначено, що за несвоєчасне проведення грошових розрахунків за кожен місяць замовником перед виконавцем, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем за договором, ПП «Патріот В» у жовтні 2016 року звернулось до господарського суду Черкаської області із позовною заявою до дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення заборгованості та з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог позивач просив суд стягнути з відповідача 28 459,02 грн. з яких: 15 564,81 грн. основного боргу, 3 585,27 грн. пені, 8 450,94 грн. інфляційні втрати та 858,00 грн. 3% річних.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року у справі № 925/1284/16 позовні вимоги приватного підприємства «Патріот В» до дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» про стягнення 28 459,02 грн. задоволено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

Пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Згідно п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статті 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вірно вказав суд першої інстанції, укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором про надання послуг, який підпадає під правове регулювання глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватись до всіх видів договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Так, оцінивши фактичні обставини справи та приписи наведеного вище законодавства, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що свої зобов'язання за цим договором позивач виконав належним чином, та надав відповідачу послуги з охорони об'єкта ДП «Центрукргеологія» у повному обсязі без зауважень. Однак, ДП «Центрукргеологія» свої зобов'язання за вищевказаним договором не виконало та не сплатило позивачу 15 564,81 грн. вартості наданих послуг. За таких обставин, позовні вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню.

Доводи скаржника про ненадання позивачем визначених договором послуг з посиланням на те, що ним не підписувався акт виконаних робіт, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки, під час розгляду справи апеляційним господарським судом у судовому засіданні було досліджено оригінал акта здачі-прийняття робіт від 30.11.2014 року №0000728 за листопад 2014 року згідно рахунку № СФ 0000640 від 03.11.2014 року на суму 15 564,81грн., копія якого міститься в матеріалах справи.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вказаний акт підписаний як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача без зауважень. До того ж, на вказаних підписах міститься відбиток печаток сторін.

Доводи скаржника про те, що місцевий господарський суд необґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи, щодо відповідності підпису на вказаному акті, судова колегія вважає безпідставними, оскільки на вказаному акті міститься факсиміле директора та, як зазначалося вище, відтиск печатки відповідача.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Пункт 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачає настання правових наслідків у разі порушення зобов'язань, встановлених договором або законом, в тому числі, у вигляді сплати неустойки.

Пунктом 6.3 договору визначено, що за несвоєчасне проведення грошових розрахунків за кожен місяць замовником перед виконавцем, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочу платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Так, здійснивши перевірку розрахунку пені, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому, як вірно вказав місцевий господарський суд, відповідач за порушення зобов'язань за договором має сплатити 3 585,27 грн. - пені.

Колегія суддів вважає помилковим твердження скаржника що місцевим господарським судом було стягнуто пеню більш ніж за шість місяців. На переконання колегії суддів, розрахунок пені з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог є обґрунтованим та правомірним.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Так, здійснивши перевірку розрахунку 3% річних, та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає його арифметично вірним та обґрунтованим, а тому, як вірно вказав суд першої інстанції, відповідач за порушення зобов'язань за договором має сплатити 858 грн. 3 % річних та 8 450,94 грн. інфляційних втрат.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позов та стягнув з відповідача на користь позивача 15 564,81 грн. основного боргу, 3 585,27 грн. пені, 8 450,94 грн. інфляційних втрат та 858,00 грн. 3% річних.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції відповідачем не було подано належних та переконливих доказів в заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Центрукргеологія» на рішення господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року у справі № 925/1284/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Черкаської області від 05.01.2017 року у справі № 925/1284/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 925/1284/16 повернути до господарського суду Черкаської області.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді К.В. Тарасенко

І.А. Іоннікова