РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2017Справа №910/21752/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нью Софт"

до Публічного акціонерного товариства "БГ Банк"

третя особа Національний банк України

про визнання права власності

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Яковенко І.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - Коломоєць М.І (представник за довіреністю);

Різник О.О. (представник за довіреністю);

від третьої особи - Ганношин О.А. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Нью Софт" звернулось до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "БГ Банк" про визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивача було визнано переможцем електронних торгів з реалізації належного відповідачу нерухомого майна, що були оформлені відповідним протоколом. На виконання визначених у протоколі умов позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 59 195 225,00 грн. за реалізоване майно та звернувся до останнього із пропозицією укласти договір купівлі-продажу майна (лота). Втім, відповідач уповноваженого представника із правовстановлюючими документами на це майно до нотаріуса для підписання договору не направив, що слугувало однією із підстав для відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії. Одночасно, нотаріусом було зазначено, що вказане майно перебуває в іпотеці у Національного Банку України (далі - НБУ) та на нього накладено заборону на відчуження. Таким чином, вважаючи, що позивач вчинив всіх необхідних для переходу до нього права власності на це майно дій, а саме - підписав протокол електронних торгів, перерахував грошові кошти відповідачу та звернувся до останнього із пропозицією укласти відповідний договір купівлі-продажу, позивач просив суд визнати за ним право власності на реалізоване майно.

У судовому засіданні 13.04.2017 представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, зокрема, послався на те, що між ним та позивачем не було узгоджено всіх істотних умов договору купівлі-продажу майна (лоту), та позивачем пропущено строк для звернення до відповідача з таким договором. Одночасно, відповідач зазначив, що у нього відсутнє право на укладення вказаного договору, оскільки реалізоване майно передано в іпотеку НБУ. Крім того, згідно з Порядком реалізації майна неплатоспроможних банків шляхом проведення електронних торгів, позивач набув тільки право на укладення договору купівлі-продажу, а не саме право власності.

На підставі викладеного відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 13.04.2017 представник відповідача заперечував проти задоволенню позову, пославшись на викладені у відзиві обставини.

Також, представник відповідача просив задовольнити клопотання від 13.04.2017 про залучення до участі у справі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Дане клопотання мотивоване тим, що останній здійснює процедуру виведення ПАТ «БГ БАНК» з ринку та приймав рішення про продаж спірного майна, а тому надання правової оцінки рішенням Фонду та його взаємодії з НБУ, на думку відповідача, входить до предмету доказування по даній справі.

Відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Однак, суд дійшов висновку про те, що рішення з даного господарського спору не може вплинути на права чи обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а тому правові підстави для його залучення до участі в розгляді справи в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, відсутні, у зв'язку з чим у задоволенні даного клопотання слід відмовити.

Третя особа в письмових поясненнях по справі зауважила на тому, що вказане нерухоме майно дійсно перебуває в іпотеці та на нього накладено заборону на відчуження, яка може бути знята НБУ тільки за умови перерахування на його рахунок відповідачем недоотриманих коштів від реалізації цього майна у розмірі 8 090 014,08 грн., які були утримані відповідачем як податок на додану вартість із сплаченої позивачем суми. При цьому представник третьої особи вказав, що НБУ, як іпотекодержатель спірного майна надав згоду на реалізації зазначеної нерухомості за умови перерахування всіх, отриманих від реалізації коштів на рахунок НБУ.

Представник третьої особи у судовому засіданні 13.04.2017 надав усні пояснення по справі, аналогічні викладеним у письмовій формі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

07.05.2014 між відповідачем та НБУ було укладено Кредитний договір № 39, з метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за яким між вказаними сторонами укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І., та зареєстрований за № 899. Предметом іпотеки за цим Договором визначено, зокрема, 34/100 частини об'єкта «Житловий будинок із вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом», загальною площею 1972,00 м2 (у літері «А»), що знаходить за адресою: м. Київ, вул. О. Гончара, 35, та складається з: VI поверх - нежитлові приміщення з № 1 по № 6 (групи приміщень № 6), місця спільного користування з № І по № ІХ; VIІ поверх - нежитлові приміщення з № 1 по № 16 (групи приміщень № 7), місця спільного користування з № І по № ІХ; VIІІ поверх - нежитлові приміщення з № 1 по № 16 (групи приміщень № 8), місця спільного користування з № І по № ІХ.

26.02.2015 на підставі постанови НБУ від 26.02.2015 № 134 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БГ БАНК", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.02.2015 № 43 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "БГ БАНК" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку".

Пунктами 1.2., 1.3., 1.5. Порядку реалізації активів майна неплатоспроможних банків, Уповноважена особа Фонду, відповідно до ч. 7 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом 30 календарних днів з дня початку тимчасової адміністрації проводить інвентаризацію банківських активів і зобов'язань, за результатами якої проводить оцінку майна Банку, яке може бути реалізовано, зокрема, на відкритих торгах (аукціоні).

25.10.2016 були проведені з 09:00 по 18:00 електронні торги з реалізації нежилих приміщень 6, 7, 8 поверхів житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом, що розташований за адресою: м. Київ, вул. О. Гончара, 35 (6, 7, 8 поверхи), шляхом проведення аукціону. Вказане майно виставлено на аукціон під лотом № 174572 зі стартовою ціною лоту 58 609 133,06 грн. та гарантійним внеском для участі в аукціоні в розмірі 500 000,00 грн. Організатором торгів виступило Державне підприємство «Сетам», замовником - відповідач.

До участі в торгах допущено 2 учасника, одним із яких був позивач (учасник 3). О 16:36:57 позивачем було зроблено цінову пропозицію у сумі, рівній стартовій ціні лота, тобто 58 609 133,06 грн. Надалі, о 16:39:53 позивач зробив особливу ставку в розмірі 59 195 225,00 грн. Інших пропозицій по даному лоту не надходило. Таким чином, позивача визнано переможцем аукціону та надано час для сплати 58 991 201,13 грн. на рахунок відповідача до 09.11.2016. Проведені торги були оформлені протоколом від 28.10.2016 № 206655.

На виконання вказаних умов позивач перерахував 08.11.2016 на рахунок відповідача 58 991 201,13 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжного доручення № 1.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач перерахував на підставі рішення Фонду від 10.11.2016 № 2408 на рахунок НБУ грошові кошти в розмірі 49 329 354,17 грн. від реалізації зазначеного нерухомого майна, відповідно до платіжного доручення від 11.11.2016 № 39, без врахування ПДВ у розмірі 8 090 014,08 грн.

09.11.2016 позивач звернувся до відповідача із листом № 09-11/16, в якому повідомив про виконання встановлених Порядком вимог у повному обсязі, а саме: підписання протоколу від 28.10.2016 № 206655 та перерахування відповідачу грошових коштів у розмірі 58 991 201,13 грн. У зв'язку з цим, позивач просив відповідача підписати договір купівлі-продажу майна (лоту), два підписаних позивачем примірники якого останній долучив до вказаного листа.

Після того, 10.11.2016 та 11.11.2016 позивач звертався до відповідача з листами № 10-11/16 та № 11-11/16, в останньому з яких просив з'явитися представника відповідача 14.11.2016 о 17:00 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Антропова О.Ю., за адресою: м. Київ, бул. І. Лепсе, буд. 6 «З», із оригіналами правовстановлюючих документів на майно, що було предметом торгів, з метою укладення договору купівлі-продажу.

У відповідь відповідач у листі від 14.11.2016 № 15-787 повідомив, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу та позивачем пропущено строк на його укладення. Крім того, відповідач зазначив, що вказане нерухоме майно перебуває в іпотеці в НБУ, а тому оригінали правовстановлюючих документів знаходяться в останнього на зберіганні, що унеможливлює їх надання нотаріусу для укладення договору купівлі-продажу.

Одночасно, 15.11.2016 НБУ направив відповідачу електронне повідомлення № 12-0004/93959, в якому повідомив, що недоотримав від відповідача кошти від реалізації вказаного нерухомого майна у розмірі 8 090 014,08 грн., у зв'язку з чим припинення обтяження цього майна іпотекою та зняття заборони на його відчуження може бути здійснено НБУ тільки після отримання зазначеної суми.

Додатково НБУ послався на ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов'язань у тому числі зі сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), крім витрат, безпосередньо пов'язаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Вимоги за зобов'язаннями банку із сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури та погашаються у сьому чергу відповідно до ст. 52 цього Закону.

Проте, відповідач перерахування зазначеної суми на рахунок НБУ так і не здійснив, внаслідок чого обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою та заборона на його відчуження знята не була. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

15.11.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антроповим О.Ю. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - посвідченні договору купівлі-продажу нерухомого майна у зв'язку з відсутністю представника ПАТ «БГ БАНК», ненаданням останнім установчих та правовстановлюючих документів на зазначене нерухоме майно, а також наявністю іпотеки на це нерухоме майно та заборони його відчуження.

Відповідно до п. 2.1. Порядку реалізації майна неплатоспроможних банків шляхом проведення електронних торгів, затвердженого наказом Державного підприємства "СЕТАМ" від 22.01.2016 року № 9 (далі - Порядок), електронні торги складається з наступних стадій: підготовка до проведення електронних торгів; оголошення інформації про проведення електронних торгів; реєстрація учасників торгів; проведення електронних торгів; визначення переможця електронних торгів та укладання з ним договору купівлі-продажу.

Згідно з п. 7.7. Порядку, переможець торгів протягом 10 банківських днів із дня, наступного після закінчення електронних торгів, зобов'язаний: підписати персоніфікований протокол та надати (надіслати) його Організатору; перерахувати кошти за придбане майно на розрахунковий рахунок Замовника, вказаний в протоколі; підписати договір купівлі-продажу майна (лоту) з Замовником.

Пунктом 7.15. Порядку встановлено, що персоніфікований протокол про результати проведення електронних торгів із визначенням переможця є підставою для укладення договору купівлі-продажу майна між Замовником та Учасником торгів (переможцем аукціону). Право власності на об'єкт продажу переходить до Переможця у разі належного виконання умов, вказаних в п. 7.7 цього Порядку.

Відтак, позивач зазначає, що на виконання вимог п. 7.7. Порядку підписав протокол електронних торгів, перерахував 08.11.2016 на рахунок відповідача 58 991 201,13 грн., що становить вартість реалізованого майна, та звернувся 09.11.2016 до відповідача із проханням підписати відповідний договір купівлі-продажу майна (лоту). Таким чином, до позивача, на його думку, перейшло право власності на зазначене майно.

Разом із цим, ч. 1 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно, тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову.

У зв'язку з цим, суд має встановити, з яких саме передбачених законом підстав та у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт, та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

З наведених приписів Порядку вбачається, що до переможця торгів право власності на реалізоване майно переходить після виконання останнім трьох умов, а саме: підписання протоколу електронних торгів, перерахування грошових коштів замовнику та підписання із ним договору купівлі-продажу майна (лота).

Проте, як вбачається із матеріалів справи, відповідний договір купівлі-продажу майна (лота) із відповідачем, як замовником, укладений не був, тобто до позивача право власності на вказане нерухоме майно не перейшло, що виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст. 392 ЦК України. Доказів протилежного, а саме набуття позивачем права власності на зазначене майно та оспорювання відповідачем цього права матеріали справи не містять, як не містять і доказів втрати позивачем правовстановлюючих документів.

Посилання в даному випадку позивача на п. 7.15. Порядку, яким позивач мотивує перехід до нього права власності на реалізоване майно, не є обґрунтованим, оскільки даний пункт має відсильну диспозицію до п. 7.7. Порядку, належне виконання якого і ставить до умов переходу права власності.

Ураховуючи викладене, оскільки до позивача внаслідок не укладення договору купівлі-продажу майна (лота) із відповідачем право власності на таке майно не перейшло, у суду відсутні підстави для визнання на нього права власності за позивачем на підставі ст. 392 ЦК України, що зумовлює суд у задоволенні позову відмовити.

Одночасно, суд вважає за необхідне наголосити, що обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України за умови відсутності в останнього права власності на відповідне майно, не є належним.

Одним із способів установлення господарських правовідносин з купівлі-продажу товарів чи майна є укладення відповідного договору. Поряд із цим, ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України серед способів захисту прав та законних інтересів суб'єктів господарювання передбачає, зокрема, установлення господарських правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, що кореспондується із ч. 1 ст. 20 ГК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу. Суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 34 ГПК України).

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі положень ст. 49 ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 18.04.2017

Суддя Я.В. Маринченко