ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2017 року Справа № 904/12152/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Березкіної О.В. ( доповідач)

Суддів: Дармін М.О., Іванова О.Г.

При секретарі Логвіненко І.Г.

Представники сторін:

від позивача: Отрошко Т.В., довіреність б/н від 25.04.2017 р., ;

від відповідача-2: ОСОБА_2, договір про надання правової допомоги б/н від 11.01.2017 відповідач-1: ФОП ОСОБА_3, паспорт серія НОМЕР_1 від 29.08.1996 р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" та товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компрессор»

на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2017року у справі № 904/12152/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія", м. Дніпро

до відповідача-1: фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Дніпро

відповідача-2: товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор", Запорізька область, м. Мелітополь

про стягнення 66 767,04 грн.

В судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частину постанови (ст.ст.85, 99, 105 ГПК України).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2017 року (суддя Панна С.П.) припинено провадження у справі щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3.

Суд відмовив у позовних вимогах товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія» до товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор».

Суд відмовив у стягненні з товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" судових витрат пов'язаних з наданням адвокатських послуг у розмірі 5500 (п'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" та відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор", звернулись з апеляційними скаргами, в яких позивач просив рішення господарського суду Дніпропетровської області в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" - скасувати та ухвалити в цій частині рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач в апеляційній скарзі просив рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на послуги адвоката скасувати та ухвалити в цій частині рішення про задоволення вимог.

В обґрунтування своєї скарги позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, неповно з'ясовано обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Зокрема, апелянт вважає, що оскільки момент отримання залишку винагороди ТОВ «Правова стратегія» залежало від завершення процесу по справі № 904/9733/14, то у випадку припинення цього процесу момент сплати залишку винагороди за умовами договору не настане ніколи, що свідчить про заподіяння збитків позивачу у вигляді упущеної вигоди, розмір якої дорівнює 42511,36 грн..

Ця умова договору є волевиявленням сторін, погоджена уповноваженими особами, скріплена печатками, а суд першої інстанції, на думку позивача, не надав правову оцінку зазначеній умові договору, не обґрунтував, чому не бере її до уваги, якими нормами законодавства заборонено встановлювати аналогічні умови, чим виконання цієї умови порушує права Відповідача.

Апелянт вважає, що позовна вимога про стягнення штрафу стосується порушення грошового зобов'язання, яким є не виконання вимоги по добровільній компенсації упущеної вигоди, обов'язок виконання якого чітко узгодженно договором, тобто порушення договірного обов'язку.

Всі ці обставини, на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю підприємство "Компресор" та ухвалення нового рішення про їх задоволення.

В обґрунтування своєї скарги відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не відповідність висновків суду обставинам справи в частині витрат на правову допомогу.

Зокрема, відповідач вважає, що укладеним договором встановлено фіксований розмір витрат за послуги адвоката у розмірі 5500 грн., до складу якого не включались витрати на проїзд, а тому у суду були відсутні підстави для відмови у стягненні 5500 витрат за послуги адвоката.

Ці обставини, на думку відповідача, є підставою для зміни рішення суду та стягнення на його користь витрат за послуги адвоката.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 02 березня 2017 року апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Правова Стратегія» була прийнята до розгляду, розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 06 квітня 2017 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя- доповідач -Березкіна О.В., судді: Іванов О.Г., Дармін М.О.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 06 квітня 2017 року розгляд апеляційної скарги було відкладено на 25 квітня 2017 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя- доповідач -Березкіна О.В., судді: Іванов О.Г., Дармін М.О.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 10 квітня 2017 року апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «Компрессор» була прийнята до розгляду та об»єднано розгляд з апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Правова Стратегія», розгляд справи було призначено у судовому засіданні на 25 квітня 2017 року, колегією суддів у складі: головуючий суддя- доповідач -Березкіна О.В., судді: Іванов О.Г., Дармін М.О.

В судовому засіданні представник позивача та відповідач 1- фізична особа-підприємець ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної скарги позивача, просили рішення господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/12152/16 в частині позовних вимог до товариства з обмеженою відповідальністю підприємство "Компресор" - скасувати, задовольнити позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Правова стратегія», в іншій частині рішення суду залишити в силі, та заперечували проти доводів апеляційної скарги відповідача 2 - ТОВ "Виробниче підприємство "Компресор».

В судовому засіданні представник відповідача-2: товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" заперечував проти доводів апеляційної скарги ТОВ « Правова стратегія», просив рішення господарського суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2017 року змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу, задовольнивши його скаргу з цього приводу, а апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" просив залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Дніпропетровський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Правова стратегія" (далі - виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" (далі - замовник) було укладено договір № 6 про надання юридичних послуг (далі - договір), відповідно до умов якого замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання надати замовнику юридичну допомогу з проведення стягнення грошової суми в розмірі 791856,00 грн. з ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" у справі № 904/9733/14 в господарському суді Дніпропетровської області (пункт 1 договору).

Пунктом 3 договору сторони погодили, що в рамках даного договору на виконавця покладається: ознайомлення з матеріалами справи; аналіз спору та підготовка правової позиції; підготовка і подача уточнення або збільшення позовної заяви за необхідності; прийняття участі в судових засіданнях в інтересах замовника в першій та другій судових інстанціях; підготовка апеляційної скарги за необхідності.

Згідно із п. 3 договору вартість послуг за договором складає 6% від суми боргу, зазначеної в п. 1 договору, але не менше 5000,00 грн., які сплачуються протягом 3-х днів з моменту підписання договору. У випадку перевищення функцій виконавця, обумовлених даним договором, підписується додаткова угода з зазначенням їх вартості і порядку їх оплати. У випадку фактичного надходження суми боргу на рахунок замовника в процесі виконання обов'язків виконавцем за цим договором, він протягом 3-х днів виплачує виконавцю залишок винагороди пропорційно сумі, що надійшла.

Виконавець приступає до роботи після отримання 100% передплати, вказаної в п. 3 договору (п. 4 договору).

Платіжним дорученням № 15 від 03.02.2015 року відповідач-2 перерахував позивачу 5 000,00 грн. передплати на підставі рахунку-фактури № СФ-000007 від 30.01.2015 року.

Відповідно до п. 5 договору, якщо замовник припиняє спір з боржником за своєю ініціативою, під чим розуміється відмова від позову або його частини, укладення мирової угоди, подальшого оскарження рішення суду, надання відстрочки боржнику, що позбавляє виконавця можливості довести спір до позитивного завершення виходячи з первісних вимог замовника в подальшому та відповідно претендувати йому на винагороду в обсязі, зазначеному в п. 3 договору, замовник за вимогою виконавця зобов'язується компенсувати виконавцю упущену вигоду (різницю ймовірної винагороди) оцінену в 42511,36 грн.

В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-2 по договору про надання юридичних послуг № 6 від 30.01.2015 року, товариством з обмеженою відповідальністю "Правова стратегія" з фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 04.05.2015 року було укладено договір поруки № 30-01, згідно із яким поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язання боржником, згідно основного договору в сумі, що дорівнює 500,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 06.04.2016 року було порушено провадження у справі № 904/2426/16 за позовом про стягнення солідарно з Відповідачів-1, 2 заборгованості в сумі 500,00 грн., а також керуючись п.п.3, 14 договору №6 про надання юридичних послуг від 30.01.2015, з Відповідача-2 заборгованість за надані послуги в сумі 42 011,36 грн., штраф за порушення грошового зобов'язання в сумі 23 755,68 грн., штраф за порушення умов щодо недопущення дій з боку Відповідача-2 без узгодження з Позивачем в сумі 23 755,68 грн., 3% річних в сумі 216,63 грн., інфляційні втрати в сумі 850,23 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 30 листопада 2016 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор"

При цьому, суди виходили з необґрунтованості вимог позивача про стягнення з відповідача-2 боргу в сумі 42511,36 грн. і як наслідок відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення процентів річних, інфляційних втрат та штрафу за порушення грошового зобов'язання, оскільки договором не визначена сума боргу, від якої слід обраховувати 6% винагороди, натомість йдеться лише про грошову суму, яка є предметом стягнення з ПАТ "Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського" по справі № 904/9733/14; договором визначена мінімальна сума винагороди у розмірі 5000 грн., яка була сплачена відповідачем-2 у повному обсязі, а зобов'язання відповідача-2 зі сплати залишку винагороди, виникає за умови фактичного надходження суми боргу на рахунок замовника; оскільки жодних сум на рахунок відповідача-2 не надходило, суди дійшли висновку про те, що у відповідача-2 не виникло зобов'язання зі сплати залишку винагороди.

Звертаючись до товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" із позовом про стягнення 66 767,04 грн., з яких 42 511,36 грн. - збитки, 23 755,68 грн. - штраф за порушення грошового зобов'язання, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Правова стратегія" посилався на те, що внаслідок винних дій відповідача у вигляді відмови від позову у справі №904/9733/14, позивачу були заподіяні збитки у вигляді упущеної вигоди на суму 42 511,36 грн., на яку розраховував позивач у разі належного виконання зобов'язання відповідачем за договором про надання послуг № 6 від 30.01.2015 року, що також стало підставою для стягнення штрафу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів понесення збитків на заявлену суму, оскільки право позивача на відмову від позову прямо передбачено до ст.ст. 22, 78 Господарського процесуального кодексу України і таке право сторони в господарському процесі не може бути обмежено будь-якими договірними умовами, що виключає його вину.

Відмовляючи у стягненні штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що штраф за змістом ст. 549 Цивільного кодексу України, не може нараховуватись на розмір збитків.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Відповідно до статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 цього Кодексу збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено.

Частиною 2 ст. 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 ГК України передбачено, що до складу збитків, які підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність всіх чотирьох умов відповідальності, а саме:

- протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання;

- наявність збитків;

- причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб;

- вина боржника .

Як вбачається з рішення господарського суду Дніпропетровської області від 16 травня 2016 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року та Постановою Вищого господарського суду України від 30 листопада 2016 року у справі 904/2426/16, відмовлено у задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Компресор" з тих підстав, що умовами договору не визначена сума боргу, виходячи з якої має вираховуватись 6% визначення вартості послуг.

Тобто, рішеннями судів не встановлено факту порушення відповідачем зобов'язань за укладеним договором про надання юридичних послуг, а тому відсутня така складова збитків, як протиправна повідінка.

Статтею 22 ГПК України визначено основні процесуальні права та обов'язки сторін.

Зокрема, позивач вправі до прийняття рішення у справі відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

Ці дії є проявом принципу диспозитивності господарського судочинства, а тому його відмова від своїх позовних вимог у справі 904/9733/14 свідчить про реалізацію його процесуальних прав у господарському процесі, і не свідчить про винність дій при реалізації цього права.

Виходячи з того, що право позивача на відмову від позову прямо передбачено ст.ст. 22, 78 Господарського процесуального кодексу України і таке право сторони в господарському процесі не може бути обмежено будь-якими договірними умовами, встановивши також, що рішеннями судів по справі 904/2426/16 встановлено необґрунтованість позовних вимог про стягнення 42 511,36 грн., передбачених п. 5 договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вина відповідача-2 у відмові від позову по справі №904/9733/14 відсутня, оскільки така відмова- гарантоване процесуальним законодавством право сторони, яке не підлягає обмеженню, а тому, відсутні підстави для стягнення 42 511,36 грн. упущеної вигоди.

Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 9.12.2014 року у справі 3-188гс14 виклав обов'язкову до застосування позицію: покласти на особу обов'язок відшкодувати збитки у вигляді упущеної вигоди можливо лише за умови реальної можливості одержання доходу особою, яка вважає, що їй завдано шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, умовами договору передбачена можливість компенсації позивачу упущеної вигоди ( різниці ймовірної винагороди) виходячі з можливості виконавця довести спір до позитивного завершення.

Проте, позивачем по справі не доведено, що у випадку не здійснення відповідачем таких дій, як відмова від позову, виконавець гарантовано отримав би рішення суду, ухвалене на користь відповідача, а тому колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про недоведеність позивачем упущеної вигоди.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача штрафу, оскільки штраф за змістом ст. 549 Цивільного кодексу України не може нараховуватись на розмір збитків.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні на користь відповідача витрат за послуги адвоката, є необґрунтованим з огляду на наступне.

Відмовляючи відповідачу у задоволенні заяви про стягнення на його користь 5500 грн. витрат на послуги адвоката, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені в акті виконаних послуг від 08.02.2017 року витрати щодо проїзду між містами не належать до адвокатських послуг, а є додатковими витратами, які виникають у зв'язку з виконанням дорученням клієнта. Щодо участі адвоката в судових засіданнях у вищезазначеному акті не конкретизовано, в чому саме полягала участь адвоката (надання усних або письмових пояснень, подання заяв тощо) та не зазначено, яку кількість годин було відведено для участі в судовому засіданні.

Проте, колегія суддів вважає такі висновки такими, що не відповідають обставинам справи та нормам матеріального права з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 44 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Положеннями частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно з пунктом 4 статті 1 Закон України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 січня 2017 року між ТОВ "Виробниче підприємство "Компресор" та адвокатом ОСОБА_2, який діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, був укладений договір, за умовами якого адвокат приймає на себе зобов'язання надати правову допомогу з наступних правових питань та у наступних обсягах: підготовку та участь у господарському суді Дніпропетровської області по справі № 904/12152/16 за позовом ТОВ « Правова Стратегія» про стягнення збитків та штрафу.

Пунктом 4 даного договору передбачено, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар у сумі 2500 грн.

Додатковою угодою від 07 лютого 2017 року сторони внесли зміни до п. 4 договору, в якому зазначили розмір гонорару у сумі 5500 грн.

Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" унормовано, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар, порядок обчислення якого (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розмір) гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до платіжних доручень №4469 від 16.01.2017 року, №13 від 08.02.2017 року, відповідач-2 здійснив оплату за надані послуги адвоката в сумі 5500,00 грн.

Згідно акту виконаних послуг від 08.02.2017 року, виконавець виконав послуги, передбачені угодою: участь в Дніпропетровському господарському суді по справі №904/12152/16 в повному обсязі та належним чином, замовник приймає виконання послуг, претензій щодо їх виконання не має: проїзд із міста Києва до ГС міста Дніпра та участь в судовому засіданні 17.01.2017 року; проїзд із міста Києва до ГС та участь в судовому засіданні 07.02.2017 року; проїзд із міста Києва до ГС та участь в судовому засіданні 08.02.2017 року.

Вартість послуг сплачена замовником складає 5 500,00 грн.

Таким чином, сторонами визначено гонорар у розмірі 5500 грн., який повністю сплачений замовником послуг, а зазначення у акті виконаних послуг про прийняття замовником витрат з проїзду, не спростовує призначення гонорару, оскільки з умов договору не вбачається, що до складу гонорару входять витрати на проїзд.

Посилання у рішенні суду на те, що участь адвоката в судових засіданнях у вищезазначеному акті не конкретизовано та не зазначено, яку кількість годин було відведено для участі в судовому засіданні, є неспроможним, оскільки умовами договору передбачені послуги у вигляді підготовки та участі у господарському суді Дніпропетровської області.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, протоколів судових засідань та ухвал суду, адвокат ОСОБА_2 приймав участь у судових засіданнях господарського суду Дніпропетровської області, які відбувались 17 січня 2017 року з 10.30 по 10-50 годину, 7 лютого 2017 року з 10.30 по 10-50 годину та 10 лютого 2017 року з 16.39 по 18.09 годину, а також готував під час розгляду справи письмові заяви, заперечення ( л.с. 76-78, 109, 116).

Таким чином, враховуючи, що відповідачем підтверджено правовий статус адвоката, наданий договір, умовами якого передбачений фіксований розмір гонорару, надано докази фактичного перерахування коштів адвокату на підставі договору, колегія суддів вважає необхідним задовольнити клопотання відповідача та відшкодувати за рахунок позивача суму судових витрат на послуги адвоката в розмірі 5500 грн.

Заява представника відповідача, адресована Дніпропетровському апеляційному господарському суду 6.04.2017 року про стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи у сумі 451,94 грн., а саме - витрати пального для доставки в судове засідання Дніпропетровського апеляційного господарського суду 6.04.2017 року, задоволенню не підлягає з огляду на те, що відповідачем не надано доказів понесення саме ним цих витрат ( як вбачається з доданого свідоцтва про реєстрацію, транспортний засіб зареєстровано на ім'я ОСОБА_5), та не надано обґрунтування саме такої кількості пального).

Заперечуючи проти стягнення витрат на правову допомогу, позивач посилається на те, що відповідачем не доведено понесення ним цих витрат, оскільки договір про надання правової допомоги укладений з адвокатом ОСОБА_2, а грошові кошти перераховані фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2

Проте, колегія суддів вважає ці заперечення необґрунтованими з огляду на те, що у платіжному дорученні призначенням платежу вказано - за юридичні послуги згідно рахунку № 26 від 11.01.2017 року, а кожна фізична особа, яка має повну цивільну дієздатність має право на здійснення підприємницької діяльності, не забороненої законом.

Нормами Закону « Про адвокатуру та адвокатську діяльність» та Цивільного кодексу України для фізичної особи, яка провадить незалежну адвокатську діяльність, не передбачено обмежень щодо одночасного здійснення підприємницької (відмінної від адвокатської) діяльності, не забороненої законом, у разі реєстрації такої особи підприємцем.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання представника позивача на постанову ВГСУ від 15.11.2016 року у справі 908/1051/16, у якій нібито висловлено позицію щодо відсутності підстав для стягнення витрат за правову допомогу у випадку, якщо така оплата зроблена на користь фізичної особи-підприємця.

Як вбачається з означеної постанови, колегія суддів ВГСУ підтримала позицію судів першої та апеляційної інстанції щодо відмови у стягненні витрат на правову допомогу адвоката, проте, за обставинами зазначеної справи, були відсутні докази надання позивачу адвокатом правової допомоги саме за даною справою (договір про надання правової допомоги від 11 квітня 2016 року, укладений між позивачем адвокатом ОСОБА_6, не містить посилань про надання правової допомоги саме по справі № 908/1051/16).

Інші доводи апеляційної скарги позивача є безпідставними і висновків суду першої інстанції вони не спростовують.

Таким чином, оскільки в частині стягнення витрат на правову допомогу суд першої інстанції не у повному обсязі з'ясував обставини, та не надав належної правової оцінки наданим доказам, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови у стягнені витрат на послуги адвоката та задоволення цих вимог на суму 5500 грн., як було заявлено у суді першої інстанції.

В частині заяви відповідача ОСОБА_7 про стягнення судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, а саме, витрат на пальне, відмовити.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія"- залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство «Компресор» - задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Правова Стратегія" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство «Компресор»"- 5500 грн. за надання правової допомоги.

В іншій частині вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство «Компресор»- відмовити.

В іншій частині рішення господарського суду Дніпропетровської області залишити без змін.

Доручити господарському суду Дніпропетровської області видати відповідний наказ згідно до статей 116-117 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дати її прийняття.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 27 квітня 2017 року

Головуючий суддя О.В. Березкіна

Суддя М.О.Дармін

Суддя О.Г.Іванов