РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017Справа №910/22964/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Екокар"

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Екомобілі"

про стягнення страхового відшкодування 41 215,40 грн.

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Гнатюк С.В. - за довіреністю №01/738-46 від 29.12.2016 року;

від третьої особи - 1: не з'явилися;

від третьої особи - 2: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення страхового відшкодування 41 215,40 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну ТОВ «Екокар» (яка є страхувальником позивача) завдано матеріальної шкоди страхувальником відповідача, яка відшкодована позивачем в якості страхового відшкодування. У зв'язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача 41 215,40 грн. - недоплаченої суми страхового відшкодування, 1 378,00 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2016 (суддя Домнічева І.О.) порушено провадження у справі № 910/22964/16 та призначено її до розгляду на 17.01.2017 року, зобов'язано сторін надати документи.

12.01.2017 року через відділ діловодства суду від Моторного (транспортного) страхового бюро надійшли документи по справі.

Розпорядженням керівника апарату Кривенко О.М. від 13.01.2017 року №05-23/141 у зв'язку зі звільненням судді ОСОБА_5 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №910/22964/16, за наслідками якого справу розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 року розгляд справи призначено на 15.02.2017 року.

15.02.2017 року через канцелярію Господарського суду міста Києва представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

У судовому засіданні 15.02.2017 року оголошено перерву до 01.03.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 року розгляд справи відкладено на 22.03.2017 року та залучено до участі у справі треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю "Екокар" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Екомобілі".

В судове засідання 22.03.2017 року представники позивача, третьої особи-1 та третьої особи-2 не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 22.03.2017 року представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 22.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Екокар" (далі по тексту - страхувальник, третя особа-1) та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» (далі по тексту - страховик, позивач) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту №1-01 (далі за текстом - Договір), за умовами якого застраховано транспортний засіб марки «Nissan», державний номер НОМЕР_1 (далі по тексту - застрахований транспортний засіб).

Відповідно до Договору страхування страховик повинен відшкодовувати шкоду, що трапилась в результаті страхового випадку, а саме: пошкодження, втрата або знищення транспортного засобу або додаткового обладнання внаслідок ДТП - дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортного засобу.

З матеріалів справи слідує, що 05.10.2015 року о 23 год. 45 хв., біля будинку №2 по вулиці Белгородське шосе у місті Харкові сталося ДТП, в результаті якого зіткнулися застрахований транспортний засіб та транспортний засіб марки «Mitsubishi» державний номер НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_3, у результаті чого застрахованому транспортному засобу завдано пошкодження.

Відповідно до Страхового акту №3921-02 Регрес від 23.11.2015 року вартість матеріального збитку, завданого застрахованому транспортному засобу склала 50 042,90 грн. (копія страхового акту в матеріалах справи).

У зв'язку зі зверненням страхувальника до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу (копія заяви в матеріалах справи), позивачем було визнано вищезазначену дорожньо-транспортну пригоду страховим випадком, про що складено відповідний страховий акт, видано наказ на здійснення виплати страхового відшкодування страхувальникові (зазначені документи містяться в матеріалах справи) у розмірі 50 042,90 грн., а також витрати страхувальника в розмірі 223,20 грн.

Відповідно до ст. 22, 1166 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті її цивільного права, має право на їх відшкодування. Шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, і звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Договір укладений між позивачем та страхувальником за своєю правовою природою є договором страхування. Правовідносини щодо страхування регулюються нормами Цивільного кодексу України, зокрема, главою 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Майнова шкода, завдана страхувальникові позивача була відшкодована позивачем відповідно до умов Договору, однак постановою Дзержинського районного суду міста Харкова від 25.11.2015 року (суддя Подус Г.С.) справа №638/18516/15-п винним у ДТП визнано ОСОБА_3

Відповідно до єдиної централізованої бази даних МТСБУ цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 (власник транспортного засобу марки «Mitsubishi» державний номер НОМЕР_2) на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі по тексту - відповідач) відповідно до Полісу серія АЕ №3022417, що в свою чергу є підставою для відшкодування завданої майнової шкоди відповідачем.

Згідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У відповідності до вимог ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Судом встановлено, що страховик (позивач) виконав своє грошове зобов'язання та сплатив страхове відшкодування в розмірі 50 042,90 грн., що підтверджується платіжним дорученням №1472 від 23.11.2015 року на суму 29 701,70 грн. (належним чином завірена копія платіжного доручення міститься в матеріалах справи) та 20 341,20 грн. виплачено шляхом зарахування зустрічних позовних вимог в рахунок оплати страхових платежів за договором страхування №1-01 від 14.10.2013 року.

Відповідно до Полісу АЕ №3022417 ліміт відповідальності відповідача: за шкоду по життю та здоров'ю 100 000,00 грн., за шкоду по майну 50 000,00 грн., франшиза 1 000,00 грн.

Франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування (ст. 9 Закону України «Про страхування»).

Суд зазначає, що ліміт відповідальності відповідача за шкоду по майну згідно Полісу АЕ №3022417 з врахуванням франшизу становить 49 000,00 грн.

Відповідачем сплачено на рахунок позивача 49 000,00 грн. страхового відшкодування (за мінусом 1 000,00 грн. франшизи), що підтверджується платіжними дорученнями: №19427 від 17.02.2016 року на суму 40 725,40 грн. та №26456 від 02.09.2016 року на суму 8 274,60 грн.

Таким чином, відповідачем сплачено всю суми страхового відшкодування по майну, розмір якої передбачено Полісом АЕ №3022417 з врахуванням франшизу, що є наслідком відмови в задоволенні позовних вимог.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 14.04.2017 року.