ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" квітня 2017 р. Справа № 922/3221/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Плахов О.В., суддя Шутенко І.А.

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ТК Кредит" (вх.№1196 Х/2) на ухвалу господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/3221/16,

за позовом ПАТ Комерційний банк "ТК Кредит", м. Київ,

до Товариства з обмеженої відповідальністю "Аспена", м. Харків,

про стягнення 60000000,00 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. у справі №922/3221/16 (суддя Погорелова О.В.) позов залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 81, статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач з ухвалою не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на те, що оскаржувана ухвала була прийнята з порушенням вимог постанови Харківського апеляційного господарського суду від 25.10.2016р., постанови Харківського апеляційного господарського суду від 26.12.2016р. у справі 922/3221/16, а також посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. та винести нову ухвалу, якою прийняти справу до розгляду та відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі №922/3221/16.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на пункт 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" та зазначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що, у звязку з скрутним майновим становищем, банк не мав змоги сплатити суму судового збору у розмірі 206700,00 грн. до 20.03.2017р., що виходить за рамки затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб кошторису витрат Банку.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

На підставі протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.04.2017р. у звязку з перебуванням судді Камишевої Л.М. та судді Здоровко Л.М. у відпустці для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Лакізи В.В., судді Плахова О.В., судді Шутенко І.А.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

Відповідач, ТОВ "Аспена", відзиву на апеляційну скаргу не надав.

Підпунктом 3.9.1 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено: якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Сторони у справі належним чином повідомлялися про час та місце розгляду даної справи за їх юридичними адресами, згідно з вимогами Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Голови Вищого господарського суду України від 10.12.2002р. №75, проте не скористалися правом бути присутніми у судовому засіданні, представників для участі в даному засіданні не направили, не повідомили про причини їх неявки суд.

Відповідно до п. 3.12 постанова пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.09.2016р. ПАТ КБ 2ТК Кредит", в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило суд стягнути з ТОВ "Аспена" (далі - відповідач) заборгованість в сумі 60000000,00 грн., яка виникла внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за договором врахування векселя від 05.11.2015р. №432/14 щодо невиконання зобов`язання відносно платежу за векселем. Разом з позовом суду було надано клопотання про відстрочення сплати судового збору на підставі статті 8 Закону України "Про судовий збір" до винесення рішення по справі, у звязку з початком ліквідаційної процедури, важким фінансовим станом та неможливістю позивача сплатити судовий збір в розмірі 206700,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.09.2016р. (суддя О.В.Погорелова) позовну заяву ПАТ Комерційний банк "ТК Кредит" повернуто без розгляду на підставі частини 3 статті 57, пункту 4 частини 1 статті 63, статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду (колегія суддів Слободін М.М., Сіверін В.І, ОСОБА_1І.) від 25.10.2016р. було задоволено апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ "ТК Кредит" на ухвалу господарського суду Харківської області від 28.09.2016р. у справі №922/3221/16; скасовано ухвалу господарського суду Харківської області від 28.09.2016р.; справу № 922/3221/16 передано на розгляд до господарського суду Харківської області.

В обґрунтування своєї позиції колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначила, що в звязку з віднесенням Національним банком України до категорії неплатоспроможних ПАТ КБ "ТК Кредит" та початком процедури ліквідації, скаржник не здійснює господарської діяльності та знаходиться у скрутному фінансовому становищі. На думку суду, майновий стан ПАТ КБ "ТК Кредит" перешкоджає виконувати грошові зобовязання вчасно та в повному розмірі, що відноситься в тому числі і до сплати судового збору, тому відстрочення сплати судового збору дозволить скаржнику акумулювати суму коштів, необхідну для сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 08.11.2016р. (суддя Погорелова О.В.) позовну заяву прийнято до розгляду; порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 28.11.2016.р. Цією ж ухвалою судом було задоволено клопотання позивача про надання відстрочки сплати судового збору та останньому була надана відстрочка оплати судового збору строком до 28.11.2016р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.11.2016р. позов залишено без розгляду на підставі статті 81, статті 86 Господарського процесуального кодексу України.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 26.12.2016р. (колегія суддів Гребенюк Н.В., Білецька А.М., Медуниця О.Є.) апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ "ТК Кредит" на ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2016р. у справі №922/3221/16 було частково задоволено; ухвалу господарського суду Харківської області від 28.11.2016р. у справі №922/3221/16 скасовано; справу передано на розгляд до господарського суду Харківської області.

В обґрунтування своєї позиції колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що протягом 20-ти днів, які надав суд позивачу для сплати судового збору за подання позовної заяви, позивав не має можливості сплатити судовий збір в максимальному розмірі, оскільки згідно з пунктом 3.5 Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 року №2 "Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку" Фонд гарантування вкладів фізичних осіб або уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку (у разі делегування їй відповідних повноважень) здійснює витрати на ліквідацію неплатоспроможного банку за рахунок коштів банку в межах кошторису витрат банку на здійснення ліквідації, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду.

Збільшення кошторису на судові витрати можливе лише за погодженням з Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, що займе значний проміжок часу та існує вірогідність незатвердження його Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.01.2017р. було прийнято позовну заяву до розгляду; порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 08.02.2017р. Також було задоволено клопотання позивача про відстрочку сплати судового збору до 01.03.2017р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 01.03.2017р. задоволено клопотання позивача про продовження строку розгляду спору до 21.03.2017р. та відкладено розгляд справи на 20.03.2017р. Цією ж ухвалою, з посиланням на положення пункту 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р. "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", судом було продовжено строк сплати судового збору позивачем до 20.03.2017р.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.03.2017р. позов залишено без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 81, статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд першої інстанції виходив з того, що заявнику тричі задоволено клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання позову у справі, який у визначений судом строк без поважних причин не було сплачено в установленому законом порядку та розмірі. Зважаючи на те, що строк, на який було надано відстрочку, сплив, інших заяв або клопотань з цього приводу позивачем суду надано не було, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не мав наміру сплачувати судовий збір до ухвалення судового рішення у справі.

Статтею 129 Конституції України як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до статті 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Нормативно-правовим актом, який визначає правові засади справляння судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, є Закон України № 3674-VІ від 08.07.2011 "Про судовий збір", який набрав чинності 01.11.2011р.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" визначені розміри ставок судового збору, що справляється з апеляційних і касаційних скарг на судові рішення, у тому числі згідно із підпунктом 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" (у редакції чинній на момент подання позовної заяви) за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Як вбачається з позовної заяви, ціна позову складає 60000000,00 грн., у звязку з чим судовий збір за подання позовної заяви становить 150 розмірів мінімальної заробітної плати та дорівнює 206700,00грн.

Пунктом 22 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції від 12.08.2015р.) передбачалось, що від сплати судового збору звільнена уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору", який набрав чинності 01.09.2015р., внесені зміни до Закону України "Про судовий збір", згідно з якими статтю 5 цього Закону викладено у новій редакції. Статтею 5 Закону України "Про судовий збір" (в редакції, чинній на момент подання позову) передбачено вичерпний перелік фізичних та юридичних осіб, які звільняються від сплати судового збору. Так, відповідно до Закону України "Про судовий збір" (зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору") Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не відноситься до переліку осіб, звільнених від сплати судового збору.

Таким чином, законодавець визначив, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не звільняється від сплати судового збору при поданні позовних заяв, апеляційних та касаційних скарг у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, у зв'язку з чим вибіркове надання господарським судом суб'єктивних переваг Фонду гарантування вкладів фізичних осіб перед іншими учасниками судового процесу шляхом звільнення чи відстрочення сплати судового збору призведе до порушення вищевказаного конституційного принципу, що є неприпустимим.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір", враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно із пунктом 3.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. N7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі. При цьому, статтею 129 Конституції України, як однієї із засад судочинства, визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З врахуванням зазначеного, обґрунтування обставин, які свідчать про неможливість або утруднення у здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки, покладається на заінтересовану сторону.

В обґрунтування клопотання про відстрочення сплати судового збору позивач зазначав, що Правлінням Національного банку України прийнято постанову №241 від 07.04.2016р. "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ТК Кредит"; постановою Правління Національного Банку України №60/БТ від 09.02.2016р. ПАТ КБ "ТК Кредит" віднесено до категорії неплатоспроможних. Так, рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №493 від 08.04.2016р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ "ТК Кредит" з 08.04.2016р.; визначено здійснення витрат виключно в межах кошторису, затвердженого рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (пункт 3.5 Рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012р. №2 "Про затвердження Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку"). Як зазначає позивач, у звязку з обмеженим кошторисом на сплату судових витрат (судового збору) в розмірі 120000,00 грн. в місяць, надання судом відстрочки від сплати судового збору дозволило б позивачу акумулювати необхідну суму коштів для сплати судового збору у встановленому порядку та розмірі, а саме 206700,00 грн.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 4, частини 4 статті 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом ліквідації банків, здійснює Фонд гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Згідно зі статтею 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. На виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює такі функції: веде реєстр учасників Фонду; акумулює кошти, отримані з джерел, визначених статтею 19 цього Закону, здійснює контроль за повнотою і своєчасністю перерахування зборів кожним учасником Фонду; інвестує кошти Фонду в державні цінні папери України; здійснює розміщення облігацій у порядку та за напрямами залучення коштів, визначеними цим Законом, і видачу векселів у випадках, передбачених законом про Державний бюджет України на відповідний рік; здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснює регулювання участі банків у системі гарантування вкладів фізичних осіб.

Частиною 1 статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, зокрема вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб.

Відповідно до частини 2 статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" оплата витрат, повязаних із здійсненням ліквідації, проводиться позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом.

Відповідно до пункту 6.8 глави 6 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012р. №2, до таких витрат, зокрема, належать витрати на сплату судового збору.

Отже, як вбачається з вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, саме до повноважень Фонду належить затвердження відповідного кошторису витрат, в тому числі включення до цього кошторису витрат на оплату судового збору.

Таким чином, перебування банку у ліквідаційній процедурі не свідчить про неможливість сплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб судового збору та не позбавляє його обовязку щодо його сплати у встановленому порядку та розмірі.

Матеріали справи містять кошторис витрат АТ КБ "ТК Кредит" на здійснення ліквідації на період з 01.07.2016р. по 30.09.2016р. (а.с. 24) та з 01.10.2016 по 31.12.2016р. (а.с. 50, 51).

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, АТ КБ "ТК Кредит" до позовної заяви не додано доказів вчинення дій щодо затвердження кошторису витрат АТ КБ "ТК Кредит" на 1-й квартал 2017 року, тим самим не обґрунтовував можливість сплати судового збору станом на момент винесення судового рішення у даній справі, а також не надавав відповідних доказів, які б вказували на те, з настанням яких обставин у нього зявиться можливість сплатити судовий збір у майбутньому.

Зважаючи на те, що скаржник станом на момент настання визначеного судом строку сплати судового збору у справі, не надав жодних доказів того, що його майновий стан перешкоджає (перешкоджає) сплаті ним судового збору у встановленому порядку і розмірі, зокрема, як самого кошторису так і доказів відсутності у затвердженому кошторисі видатків на сплату судового збору, відсутності залишків коштів на рахунках банку та можливості здійснювати платежі тощо, тим самим порушів положення статті 129 Конституції України, якою визначено одну із засад судочинства - рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та приписи статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України.

Також, в пункті 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" зазначено, що у разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору господарський суд повинен зазначити в ухвалі (про прийняття заяви чи скарги до провадження або в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, який (які) не може бути пізнішим за дату, на яку судом призначено розгляд заяви чи скарги.

Відповідно до п. 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше, ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Суд не позбавлено права застосувати щодо одного й того самого заявника і за однією й тією ж його заявою (скаргою) як відстрочення, так і розстрочення сплати судового збору, або зменшення розміру судового збору, або звільнення від його сплати, причому зазначені дії можуть мати місце у різній послідовності (наприклад, спочатку відстрочення сплати судового збору, а потім зменшення його розміру, або навпаки - спочатку зменшення розміру судового збору, а згодом відстрочення його сплати) або в сукупності (зокрема, одночасне зменшення розміру судового збору і відстрочення його сплати) (пункт 3.5 Постанови).

Відповідно до частини 1 статті 69 Господарського процесуального кодексу України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Як передбачено частиною 3 статті 69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Так, ухвалою господарського суду Харківської області від 01.03.2017р. задоволено клопотання позивача про продовження строку розгляду спору до 21.03.2017р. та відкладено розгляд справи на 20.03.2017р. Цією ж ухвалою, посилаючись на постанову пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", судом було продовжено строк сплати судового збору позивачем до 20.03.2017р., тобто в межах граничного строку розгляду позовної заяви.

Матеріалами справами підтверджується, що господарським судом було враховано висновки, викладені в постановах Харківського апеляційного господарського суду від 25.10.2016р. та від 26.12.2016р. у справі №922/3221/16 щодо необхідності надання позивачу часу для можливості акумулювання грошових коштів, необхідних для сплати судового збору у визначеному порядку і розмірі.

Так, судом першої інстанції було тричі задоволено клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору в період з моменту звернення до суду з позовом (26.09.2016р.) до моменту винесення оскаржуваної ухвали від 20.03.2017р., який становить майже півроку.

Натомість, за півроку судовий збір позивачем так й не був сплачений, строк, на який було надано відстрочку сплати судового збору сплив; доказів на підтвердження здійснення акумулювання коштів на сплату судового збору з урахуванням щомісячного обмеження кошторису на відповідні витрати за вказаний період часу суду не надано; інших заяв або клопотань з цього приводу позивачем суду надано не було.

Незважаючи на викладені АТ КБ "ТК Кредит" в апеляційній скарзі, і в заяві про відстрочення сплати судового збору за подання позовної заяви обставини як неможливості, так і відсутності необхідності сплачувати АТ КБ "ТК Кредит" судовий збір згідно Закону України "Про судовий збір", заявником до апеляційної скарги було додані докази сплати судового збору в сумі 1600 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення № 636/8.2 від 23.03.2017р.

Вказана обставина спростовує всі доводи скаржника, які були наведені ним зі спірного питання - стосовно обставин несплати АТ КБ "ТК Кредит" судового збору за подання позовної заяви на етапі розгляду справи судом першої інстанції, а також апеляційного оскарження.

Тобто, в даному випадку йдеться про невиконання позивачем вимог суду щодо подання витребуваних матеріалів, необхідних для вирішення спору по суті.

За вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. А відкладення розгляду справи 20.03.2017р. вийшло би за межі двомісячного терміну розгляду справи, що призвело б до порушення частини 1 статті 69 Господарського процесуального кодексу України та статті 6 Конвенції, що є неприпустимим.

Частиною третьою статті 22 Господарського процесуального кодексу України на сторони покладено обов'язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Відповідно до пункту 3.13 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу судами першої інстанції" неподання або несвоєчасне подання стороною у справі, іншим учасником судового процесу доказів з неповажних причин, спрямоване на затягування судового процесу, має розцінюватися господарським судом як зловживання процесуальними правами.

Як передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Таким чином, як зазначається в підпункті 5-1 пункту 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №7, зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.

Згідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 19.06.2001р. у справі "Креуз проти Польщі" зазначено, що положення пункту 1 статті 6 конвенції не означає беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах, у звязку з чим Суд звернув увагу на те, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті Конвенції.

Разом з тим, як вбачається зі змісту наведеного судового рішення, воно стосуються саме законодавчого регулювання розміру та порядку сплати судового збору в контексті забезпечення дотримання прав та інтересів осіб, які звертаються до суду, а також законності мети встановлення судового збору, водночас із вказаного рішення не вбачається незаконності інституту судового збору як такого або ж необов'язковості виконання вимог чинних законів, якими врегульовано дані правовідносини.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог пункту 5 частини 1 статті 81 Господарського процесуального кодексу України підставою для залишення позову без розгляду може бути неподання позивачем без поважних причин витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору.

Оскільки відстрочення або звільнення від сплати судового збору є правом господарського суду, яким суд користується за наявності виключних обставин, яких апелянтом не було доведено суду першої інстанції, колегія суддів, з огляду на викладене, погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо залишення позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ТК Кредит» без розгляду та не вбачає правових підстав для зміни або скасування оскаржуваної ухвали.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ТК Кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржувана ухвала господарського суду Харківської області 20 березня 2017 року у справі №922/3221/16 підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "ТК Кредит" залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду Харківської області від 20 березня 2017 року у справі №922/3221/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складений 25.04.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя О.В. Плахов

Суддя І.А. Шутенко