ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2017 р. Справа №917/2006/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, ордер ДП №000005 від 14.03.2017р.,

відповідача не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод" (вх.№763П/1-41 від 09.03.2017р.), на рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2017р. у справі №917/2006/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Стен-плюс", м. Дніпро,

до Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод", м. Кременчук, Полтавська обл.,

про стягнення 4663672,40 грн. заборгованості за договором №106 від 01.06.2012р., -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 14.02.2017р. (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Стен-плюс" 3465753,44 грн. - основного боргу, 336595,32 грн. - інфляційних, 71574,60 грн. - 3% річних, 58108,85 грн. судового збору, 14121,20 грн. витрат по оплаті послуг адвоката. В іншій частині позову відмовлено в задоволенні вимог.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції від 14.02.2017р. не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким повністю відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги, відповідач зазначає, що факт належного виконання зобов'язань з поставки металопрокату за договором №106 від 01.06.2012р. позивач намагається довести копіями накладних, товаротранспортних накладних, які не відповідають встановленим для таких документів вимогам, а саме накладні на поставку металопрокату не підписані з боку отримувача уповноваженою на те особою та не скріплені печаткою підприємства, а товаротранспортні накладні мають незаповнені графи та не містять посилань на договір; крім того апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази здійснення заявки на поставку металопрокату та не надані підтвердження дії договору до 31.12.2016р. Також, апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не витребував у позивача оригінали первинних бухгалтерських документів, а також доказів оплати послуг адвоката.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.04.2017р.

Позивач надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№4273 від 19.04.2017р.), в якому зазначив, що з апеляційною скаргою відповідача не погоджується, вважає її безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції таким, що прийняте з дотриманням діючого законодавства та відповідно до матеріалів справи.

Позивач надав для долучення до матеріалів справи (вх.№4294 від 19.04.2017р.) копію реєстру виданих та отриманих податкових накладних за 03 місяць 2016 року, податкові накладні по поставкам за березень 2016 року за договором №106 від 01.06.2012р.; копію податкової декларації за 03 місяць 2016 року; копію реєстру виданих та отриманих податкових накладних за 04 місяць 2016 року; податкові накладні по поставкам за квітень 2016 року; копію податкової накладної за 04 місяць 2016 року. Вказані документи долучені до матеріалів справи, як документи, які вказані в дослідженні аудитора від 18.11.2016р., наявному в матеріалах справи.

Відповідач в призначене судове засідання 19.04.2017р. не з'явився, однак через канцелярію суду надав клопотання (вх.№4274 від 19.04.2017р. та вх.№4275 від 19.04.2017р., телефонограма №04) про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду апеляційної скарги на 15 днів.

Розглянувши вказане клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 1 п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

В даному випадку явка представників сторін обов'язковою не визнавалася, а відсутність відповідача, який є апелянтом у справі та виклав свою позицію в тексті апеляційної скарги, не перешкоджає вирішенню спору.

Також, у вирішенні питання про відкладення розгляду справи, слід врахувати наступне.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997p. і набула чинності в Україні 11.09.1997p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

"Розумність" строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі "G. B. проти Франції"), тощо. Отже, поняття "розумний строк" є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006р. у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Отже, підстави для відкладення розгляду справи відсутні, а тому, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши в судовому засіданні пояснення уповноваженого представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.06.2012р. між Приватним акціонерним товариством "Кременчуцький колісний завод" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стен-Плюс" укладено договір поставки №106 (далі за текстом договір), за яким позивач взяв на себе зобов'язання поставити, а відповідач зобов'язувався прийняти та оплатити металопродукцію.

Відповідно до п. 1.1 договору "Стен-Плюс" (продавець) взяв на себе зобов'язання поставити, а ПАТ "Кременчуцький колісний завод" (покупець) зобов'язувався прийняти та оплатити металопродукцію.

В п. 1.2 договору сторони визначили, що найменування металопродукції, кількість, ціна, сума поставки, її якісні характеристики вказуються в специфікаціях або рахунках - фактурах, які є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до п. 1.3 договору порядок оплати: 100% по факту поставки протягом 5 (п'яти) банківських днів на розрахунковий рахунок продавця на підставі рахунку.

Пунктом 7.1. договору встановлено, що він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2013р.

При цьому, колегія суддів вважає твердження відповідача про припинення договору поставки №106 від 01.06.2012р. - 31.12.2014р. необґрунтованими, оскільки в п. 7.2. договору передбачена пролонгація договору на наступний календарний рік за відсутності письмових заяв про припинення дії договору.

Відповідачем не надано доказів здійснення письмових заяв однієї зі сторін про припинення дії договору поставки №106 від 01.06.2012р., тому дія договору поставки №106 від 01.06.2012р. вважається пролонгованою до 31.12.2016р.

Крім того, обставини пролонгації договору вже встановлені судовим рішення у справі №917/1456/16, а саме в постанові від 20.02.2017р., а отже в силу статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують повторного доказування.

Згідно з умовами договору №106 від 01.06.2012р. сторонами погоджено поставку підприємству ПАТ "Кременчуцький колісний завод" металопродукції на загальну суму 41256454,38 грн.

Пунктом 4.6. договору передбачено обов'язковість досудового (претензійного) порядку врегулювання спорів.

Враховуючи зазначені вище положення договору №106 від 01.06.2016р. позивач 20.05.2016р. направив ПАТ Кременчуцький колісний завод претензію №1 стосовно наявної заборгованості з вимогою перерахувати суму боргу за поставлений ТОВ "Стен-Плюс" товар у розмірі 4096147,98 грн.

Позивачем отримано відповідь №22-28-2-140-1853 від 21.06.2016р. на зазначену вище претензію, у якій повідомлено, що претензія не може бути розглянута оскільки, ТОВ "Стен-Плюс" не надано розрахунку та документів, що його підтверджують.

У зв'язку з наведеним, позивач звернувся до суду з позовною вимогою про стягнення 4663672,40 грн. заборгованості за договором №106 від 01.06.2012р., а саме: 3465753,44 грн. - заборгованість за поставлений товар, 336595,32 грн. - інфляційні збитки, 71877,73 грн. - 3% річних, 789445,91 грн. - пеня.

На підтвердження факту поставки та прийняття металопродукції в сумі 3465753,44 грн. позивач надав суду підписані сторонами видаткові накладні №1103 від 11.03.2016 року, №1403 від 14.03.2016 року, №1503 від 15.03.2016 року, №04041 від 04.04.2016 року, №04042 від 04.04.2016 року, №04043 від 04.04.2016 року, №0504 від 05.04.2016 року, №06041 від 06.04.2016 року, №06042 від 06.04.2016 року (арк. с. 43,46,49,52,55,57,60,63,66); товарно-транспортні накладні №1103 від 11.03.2016 року, №1403 від 14.03.2016 року, №1503 від 15.03.2016 року, №04041 від 04.04.2016 року, №04042 від 04.04.2016 року, №04043 від 04.04.2016 року, №0504 від 05.04.2016 року, №06041 від 06.04.2016 року, №06042 від 06.04.2016 року (арк. с. 44,47,50,53,58,61,64,67,); виставлені позивачем відповідачу рахунки фактури №1103 від 11.03.2016 року, №1403 від 14.03.2016 року, №1503 від 15.03.2016 року, №04041 від 04.04.2016 року, №04042 від 04.04.2016 року, №04043 від 04.04.2016 року, №0504 від 05.04.2016 року, №06041 від 06.04.2016 року, №06041 від 06.04.2016 року, №06042 від 06.04.2016 року (арк. с. 42,45,48,51,54,56,59,62,65) та переліки поставленого металопрокату на позивачем відповідачу (арк. с. 40-41).

Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, господарський суд першої інстанції виходив з того, що сума основного боргу відповідача перед позивачем за отриманий товар є підтвердженою, а вимоги щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню; в задоволенні вимог про стягнення пені слід відмовити, з огляду на те, що договором не покладено на відповідача обов'язок сплачувати пеню при порушенні зобов'язання з оплати поставленого за договором товару.

Суд апеляційної інстанції повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає, що згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 712 Цивільного Кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (пункт 1 та пункт 5 статті 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України та статті 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вже було зазначено вище, факт виконання позивачем договірних зобов'язань щодо поставки відповідачу металопродукції та прийняття її відповідачем на загальну суму 3465753,44 грн. підтверджено наступними документами:

Видаткова накладна №1103 від 11.03.2016 року, рахунок-фактура №1103 від 11.03.2016 року, ТТН №1103 від 11.03.2016 року); Видаткова накладна №1403 від 14.03.2016 року, рахунок-фактура №1403 від 14.03.2016 року, ТТН №1403 від 14.03.2016 року); Видаткова накладна №1503 від 15.03.2016 року, рахунок-фактура №1503 від 15.03.2016 року, ТТН №1503 від 15.03.2016 року); Видаткова накладна №04041 від 04.04.2016 року, рахунок-фактура №04041 від 04.04.2016 року, ТТН №04041 від 04.04.2016 року); Видаткова накладна №04042 від 04.04.2016 року, рахунок-фактура №04042 від 04.04.2016 року, ТТН №04042 від 04.04.2016 року); Видаткова накладна №04043 від 04.04.2016 року, рахунок-фактура №04043 від 04.04.2016 року, ТТН №04042 від 04.04.2016 року); Видаткова накладна №0504 від 05.04.2016 року, рахунок-фактура №0504 від 05.04.2016 року, ТТН №0504 від 05.04.2016 року); Видаткова накладна №06041 від 06.04.2016 року, рахунок-фактура №06041 від 06.04.2016 року, ТТН №06041 від 06.04.2016 року); Видаткова накладна №06042 від 06.04.2016 року, рахунок-фактура №06042 від 06.04.2016 року, ТТН №06042 від 06.04.2016 року), відносно прийняття ПАТ "Кременчуцький колісний завод" поставленого від ТОВ "Стен Плюс" товару за договором №106 від: 01.06.2012р. та Переліки поставленого металопрокату на ПАТ КрКЗ від ТОВ "Стен-Плюс" за березень та квітень 2016 року.

Колегія суддів зазначає, що видаткова накладна є одним із видів первинних документів. Відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні бухгалтерські документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів, досліджуючи матеріали справи встановила, що надані позивачем видаткові накладні засвідчують встановлений факт здійснення спірної господарської операції та договірних відносин, а тому у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за поставлений позивачем товар.

Щодо твердження апелянта про те, що вищезазначені документи підписані не уповноваженою особою, та про відсутність довіреності у працівника підприємства, яка надавала б право - приймати вантаж, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 8 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996р. №99, довіреність на отримання цінностей видається на строк не більше 10 днів і є первинним документом, що фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначений перелік та кількість цінностей.

З огляду на положення статті 692 Цивільного кодексу України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Інструкцію відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію. Зазначеної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 29.04.2015р. у справі №903/679/14 (№3-77гс15).

Крім того, колегія суддів зазначає, що у відзиві на позовну заяву відповідачем визнано, що на довідках є підпис та розшифровка підпису ОСОБА_2. ОСОБА_2, який був звільнений з підприємства відповідача в травні 2016 року, працював заступником начальника відділу комплектації та матеріально-технічного постачання (ВКіМТП). В обов'язки цієї особи, що підписала первинну бухгалтерську документацію, входило в тому числі організація з постачання металопрокату на підприємство відповідача.

Тобто, особа, що підписувала видаткові накладні, товарно-транспортні накладні ОСОБА_2 станом на березень-квітень 2016 року був працівником відповідача і виконував функції в т.ч. організації з постачання металопрокату на підприємство ПАТ "Кременчуцький колісний завод".

Матеріали справи не містять доказів завчасного сповіщення ТОВ "Стен-Плюс" про відсутність повноважень у представника ПАТ "Кременчуцький колісний завод" ОСОБА_2 приймати металопродукцію від ТОВ "Стен-Плюс" та підписувати первинні документи від ПАТ "Кременчуцький колісний завод".

Щодо відсутності печатки товариства на супровідних документах, колегія суддів зазначає, що в силу норм чинного законодавства, скріплення видаткових накладних, товаро-транспортних накладних печаткою товариства не є обов'язковою вимогою до оформлення вказаних документів.

Посилання апелянта на відсутність заявки, як на обставину того, що ПАТ "Кременчуцький колісний завод" не замовляло у ТОВ "Стен-Плюс" металопродукцію суперечить підтвердженим письмовими доказами обставинам виконання договору №106 від 01.06.2012р.

Досліджений судом договір №106 від 01.06.2012р. не містить положень про обов'язкове письмове замовлення металопродукції покупцем, а відповідність товару умовам замовлення, таким як: найменування металопродукції, кількість, ціна, сума поставки, її кісні характеристики (номери ГОСТів, ТУ) на кожну окрему поставку вказано в рахунку-фактурі, що відповідає п. 1.2. договору №106 від 01.06.2012р.

Також, апеляційний господарський суд не бере до уваги посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що докази щодо підтвердження факту передавання металопрокату та супровідних документів до нього сфальсифіковані позивачем, з огляду на те, що відповідно до статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Будь-яких доказів існування обвинувальних вироків щодо підробки документів, якими позивач обґрунтовує свої вимоги - до матеріалів справи додано не було.

Крім того, з наданого позивачем дослідження аудитора від 18.11.2016р. (роз'яснення спеціаліста) з фінансово - господарських правовідносин та стану рахунків ТОВ "Стен Плюс" із ПАТ "Кременчуцький колісний завод" за період з 01.06.2012р. по 30.04.2016р. вбачається, що аудитори досліджували переліки поставленого металопрокату на ПАТ "КрКЗ" від ТОВ "Стен-Плюс" та супровідних документів до нього з червня 2012 року по квітень 2016 року включно та переліки наданих послуг по поставці металопрокату. Згідно змісту наданих переліків по поставленому металопрокату, всі документи надані у повному обсязі, зауважень до документів та металопрокату у ПАТ "КрКЗ" немає. Згідно змісту наданих переліків послуг по поставленому металопрокату, слідує, що зауважень до виконаних рейсів і комплектності пакету документів у ПАТ "КрКЗ" для оплати немає.

Виходячи зі змісту дослідження аудитором було досліджено матеріали первинні документи, аналітичні дані обліку та іншу допоміжну документацію, що стосується фінансово-господарських відносин між ТОВ "Стен Плюс" та ПАТ "КрКЗ" за період з 01.06.2012 року по квітень 2016 року включно та надано відповіді на поставлені питання:

- заборгованість Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод" (за поставлену Товариством з обмеженою відповідальністю "Стен Плюс" підприємству Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький колісний завод" металопродукцію за договором №106 від 01.06.2012р. станом на 10.10.2016р. у сумі 4096145,38 грн. підтверджується документально, період виникнення - перше півріччя 2016 року;

- заборгованість Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод" за послуги перевезення Товариством з обмеженою відповідальністю "Стен Плюс" підприємству Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький колісний завод" металопродукції за договором №106 від 01.06.2012 року станом на 10.10.2016 року у сумі 169100,00 грн., що виникла за період з 16.11.2015р. по 07.04.2016р., підтверджується документально.

Крім того, колегія суддів враховує те, що факт отримання товарно-матеріальних цінностей відповідачем від позивача підтверджується наданими апелянтом податковими накладними по поставкам за березень-квітень 2016 року за договором №106 від 01.06.2012р.

Водночас, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на відсутність підстав для оплати спірної продукції, визнаються неспроможними, оскільки, як було встановлено, відповідач (якщо він вважав, що належні документи, котрі стосуються виконання договору не складено) не відмовився від прийняття товару, а прийняв його; не повернув позивачу спірний товар; та не відмовився від договору.

Докази того, що відповідачем були надані відповідні зауваження щодо кількості та якості товару, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не були надані ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції.

Отже, відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним договором та приписів статті 692 Цивільного кодексу України не оплатив отриманий товар у встановлені строки. Заборгованість останнього на момент подання позову та розгляду даної справи складає 3465753,44 грн. Дана обставина відповідачем не спростована.

Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3465753,44 грн. основного боргу підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо їх задоволення.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача:

- 3% річних в сумі 71877,73 грн. за періоди: з 17.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1103 від 11.03.2016 року); 21.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1403 від 14.03.2016 року); 22.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1503 від 15.03.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04041 від 04.04.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04042 від 04.04.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04043 від 04.04.2016 року); 12.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №0504 від 05.04.2016 року); 13.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №06041 від 06.04.2016 року); 13.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №06042 від 06.04.2016 року);

- інфляційних втрат в сумі 336 595,32 грн. за періоди: з 17.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1103 від 11.03.2016 року); 21.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1403 від 14.03.2016 року); 22.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1503 від 15.03.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04041 від 04.04.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04042 від 04.04.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04043 від 04.04.2016 року); 12.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №0504 від 05.04.2016 року); 13.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №06041 від 06.04.2016 року); 13.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №06042 від 06.04.2016 року).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, заявлених у позовних вимогах, суд враховує, що відповідно до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" та пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

Колегія суддів, за результатами перерахунку розміру 3% річних та інфляційних втрат з використанням калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга.Еліт 9.1.3", встановила, що суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 71574,60 грн. 3% річних та 336595,32 грн. інфляційних втрат у заявлені періоди, з врахуванням вимог п.1.3. договору та статті 253 Цивільного кодексу України.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 789445,91 грн. пені за прострочення зобов'язання з оплати за поставлений товар згідно договору №106 від 01.06.2012 року в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на суму заборгованості за періоди: з 17.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1103 від 11.03.2016 року); 21.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1403 від 14.03.2016 року); 22.03.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №1503 від 15.03.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04041 від 04.04.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04042 від 04.04.2016 року); 11.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №04043 від 04.04.2016 року); 12.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №0504 від 05.04.2016 року); 13.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №06041 від 06.04.2016 року); 13.04.2016 року - 13.12.2016 року (за поставлений товар по видатковій накладній №06042 від 06.04.2016 року) на підставі п. 4.7 договору.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до приписів статті 549 Цивільного кодексу України пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Водночас, суд звертає увагу на те, що оскільки пеня, відповідно до частини 3 статті 549 Цивільного кодексу України, є одним із видом неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання, то такий правочин, у відповідності до частини 1 статті 547 Цивільного кодексу України, належить вчиняти у письмовій формі.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

В п.2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Пунктом 4.7 договору №106 від 01.06.2012р. сторони погодили, що при порушенні умов цього договору застосовуються штрафні санкції і оперативно-господарські санкції, передбачені главою 26 Господарського кодексу України.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що саме по собі посилання у пункті 4.7 договору на розділ 26 Господарського кодексу України не покладає на відповідача обов'язок сплачувати пеню при порушенні зобов'язання з оплати поставленого за договором товару в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за відсутності письмового погодження у договорі.

Щодо витрат за оплату послуг адвоката у розмірі 17000,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 6.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" встановлено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, передбачених ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Судовими витратами є лише оплата тих послуг, які надаються адвокатами, що відповідають вимогам статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та здійснюють свою діяльність у організаційних формах, зазначених у ст.ст. 4, 13, 14, 15 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

На підтвердження понесених витрат на адвоката позивачем надано суду договір про надання правової допомоги №11-07/01 від 11.07.2016р., укладений між позивачем та Адвокатським об'єднанням "Кулаков, Будягін та партнери" відповідно до якого здійснюється захист законних прав та інтересів клієнта в господарському суді Полтавської області при розгляді позовної заяви клієнта до ПАТ "Кременчуцький колісний завод" про стягнення боргу згідно договору поставки №106 від 01.06.2012р., свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю №2612 від 27.08.2012р., ордер ДП №49/000028 від 12.08.2016р. на надання правової допомоги, виписку з ЄДР, платіжне доручення №88 від 13.07.2016 року за яким позивачем було сплачено передоплату гонорару за правову допомогу, згідно договору №11-07/01 від 11.07.2016р. в сумі 30000,00 грн.. Вказані документи підтверджують факт надання відповідних послуг адвокатом позивачу у зв'язку зі спором, який виник з відповідачем.

Матеріали справи містять підтвердження складення процесуальних документів, участі у судових засіданнях по справі адвоката ОСОБА_1. Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що на підставі аналізу обсягу необхідних та фактичних зусиль для вирішення спору сторін у даній справі, виходячи з вимог розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, якість підготовки позовних матеріалів, ціну позову, тривалість розгляду справи, витрати відповідача на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню останньому за рахунок позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог за загальним правилом.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2017р. у справі №917/2006/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст.49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню відповідачу.

Керуючись ст.ст.49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 14.02.2017р. у справі №917/2006/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 24 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий