донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

19.04.2017 справа №905/1456/15

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді при секретарі за участю представників сторінОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4
від позивача від відповідача від ВДВС розглянувши апеляційну скаргу не зявився не зявився не зявився Департаменту державної виконавчої служи Міністерства юстиції України, м. Київ
на ухвалу господарського суду Донецької області
від07.02.2017 р.
у справі за скаргою на дії№905/1456/15 (суддя Бокова Ю.В.) Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Південкомбанк, м. Київ Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
за позовом до про Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Південкомбанк, м. Київ Товариства з обмеженою відповідальністю Алітек, м. Донецьк стягнення заборгованості за договором №84К-01Ю від 17.07.2012р. в сумі 219 400 524,06 грн.
ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Донецької області від Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Південкомбанк» на підставі ст. 1212 ГПК України надійшла скарга на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по справі №905/1456/15, в якій скаржник просив:

- скасувати рішення головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Пироговською - ОСОБА_5 згідно повідомлення № 538/6 від 19.10.2016р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання;

- вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження на виконання наказу № 905/1456/15 про примусове виконання рішення господарського суду від 06.10.2015р.;

- направити доданий до вказаної скарги оригінал наказу № 905/1456/15 про примусове виконання рішення господарського суду від 06.10.2015р. до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для відкриття виконавчого провадження.

16.12.2016р скаржником надані письмові пояснення, в яких позивач повідомляв про відмову від частини вимог, викладених у скарзі, та просив скасувати рішення головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_6 згідно повідомлення № 538/6 від 19.10.2016р. про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Скарга обґрунтована тим, що 19.10.2016 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Пироговською - ОСОБА_5 винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яке на думку скаржника, є неправомірним з огляду на те, що державний виконавець під час надходження до нього на виконання оригіналу наказу господарського суду Донецької області від 23.10.2015р. у справі №905/1456/15 та прийняття рішення за результатами розгляду заяви про відкриття виконавчого провадження, повинен був застосовувати норми Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV, що діяли станом на 03.10.2016, з огляду на те, що виконавчий документ, як вказував скаржник, був предявлений до виконання 03.10.2016р (надісланий засобами поштового звязку), а не норми Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, які були чинні з 05.10.2016р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 07.02.2017 року скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк», м. Київ на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволено.

Визнано недійсним повідомлення Відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.10.2016р. № 538/6 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

Відділом примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, м. Київ подана апеляційна скарга, в якій скаржник просить скасувати судову ухвалу через порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для вирішення спору, невідповідність висновків суду обставинам справи, відмовити у задоволені скарги в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що відповідно до п. 7 ХІІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим законом, завершується у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом, виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст. 26 Закону до заяви про примусове виконання рішень стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотки суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника юридичної особи. Скаржником не надано підтвердження сплати авансового внеску, який є обовязків.

Таким чином, державним виконавцем були дотримані норми чинного законодавства при винесені повідомлення від 19.10.2016р. про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання.

У звязку з находженням у відпустці судді Сгара Е.В. протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.02.2016 змінено склад судової колегії по розгляду скарги. Скарга розглядається колегією суддів у складі: головуючий суддя Агапов О.Л., судді: Будко Н.В., Мартюхіна Н.О.

Дослідивши матеріали справи судова колегія Донецького апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому ГПК України та Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державного виконавця.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012р. № 18-рп/2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Згідно ч.1 ст.116 Господарського процесуального кодексу України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Відповідно до ст.251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Частиною 2 ст. 255 Цивільного кодексу України передбачено, що письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно.

Відповідно до ст. 51 Господарського процесуального кодексу України процесуальна дія, для якої встановлено строк, може бути вчинена до 24-ї години останнього дня строку. Якщо позовну заяву, відзив на позовну заяву, заяву про перегляд рішення та інші документи здано на пошту чи телеграф до 24-ї години останнього дня строку, строк не вважається пропущеним.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, заява про відкриття виконавчого провадження №09/1976 від 03.10.2016р. відповідно до реєстру відправки кореспонденції ПАТ КБ «Південкомбанк» та фіскального чеку №1665 від 04.10.2016р. була направлена 04.10.2016р. через УДППЗ «Укрпошта» на адресу виконавчої служби, тобто під час дії Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV. В матеріалах справи наявна роздруківка з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта», відповідно до якої поштова кореспонденція зі штрихкодовим ідентифікатором 902 здана до відділення поштового звязку 04.10.2016р. та вручена представнику адресата за довіреністю 06.10.2016р.

Як встановлено ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частинами першою та третьою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив, що до спірних відносин застосовуються норми Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV.

Відповідно до ст. ст. 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 115 Господарського процесуального кодексу України виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

У відповідності до ст. 1 зазначеного Закону завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

На підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» та з урахуванням приписів наведених норм, на державного виконавця покладено обов'язок прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Згідно п. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ст. 17 зазначеного закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі документи, в тому числі накази господарських судів.

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2016р. до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України разом із заявою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк», м. Київ про відкриття виконавчого провадження, надійшов оригінал наказу господарського суду Донецької області від 23.10.2015р.

19.10.2016р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_7 винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання.

В обґрунтування повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання державний виконавець посилався на п. 8 ч.4 ст. 4 Закону України» «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016., який набув чинності 05.10.2016р., оскільки позивачем не надано підтвердження сплати авансового внеску.

Приймаючи до уваги, що скаржник звернувся із заявою про примусове виконання наказу господарського суду до набрання чинності Закону від 02.06.2016р. (до 05.10.2016р., а саме 04.10.2016р.), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що державним виконавцем помилково застосовано положення Закону в новій редакції, відповідно застосуванню підлягали норми Закону №606-ХІV від 21.04.1999р.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Держава, за змістом ч.4 ст. 13 Конституції України, прийняла на себе зобов'язання, через свої органи, забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, встановивши рівність всіх субєктів власності перед законом.

Згідно ст. 129 Конституції України одним із засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Статтею 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів визначено поняття обов'язковість судових рішень, яке полягає в тому, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами на всій території України.

Рішення Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", згідно якого Європейський суд наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду". Європейський суд також зазначив, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 стороні на судовому етапі, втрачають свою мету.

Аналогічні за змістом висновки містяться в інших рішеннях Європейського суду з прав людини, а саме у справі Голдер проти Сполученого Королівства (від 21.02.1975р.), Шмалько проти України.

Господарський процесуальний кодекс України також містить розділ щодо виконання рішення, ухвали, постанови. Так, зокрема, статтею 115 встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Як вже зазначалося, позивачем (стягувачем) направлено заяву про відкриття виконавчого провадження разом з наказом господарського суду Донецької області від 23.10.2015р. по справі №905/1456/15 на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 04.10.2016р.

Відтак, при вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження державний виконавець повинен був керуватися нормами редакції Закону України «Про виконавче провадження» N606-XIV від 21 квітня 1999 року, яка не передбачала сплату авансового внеску та повернення виконавчого документу без прийняття до виконання з вказаної підстави.

Однак державним виконавцем не враховано того, що скаржником подано заяву до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VIII, тобто до 05.10.2016р. та винесено повідомлення від 19.10.2016р. № 538/6 (ВП №52663402), яким повернуто виконавчий документ (наказ господарського суду Донецької області від 23.10.2015р. по справі № 905/1456/15) без прийняття до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його предявлення, якщо, зокрема, стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов'язковим.

Таким чином, колегія суддів вважає, що повідомлення Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 538/6 від 19.10.2016р. (ВП № 52663402), за визначених обставин, винесено безпідставно.

Господарським судом обґрунтовано відхилені доводи відділу примусового виконання, викладені у наданих запереченнях на скаргу, щодо того, що наказ господарського суду Донецької області від 23.10.2015р. по справі № 905/1456/15 не підлягає виконанню відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувачу.

Виконавче провадження може бути передано від одного органу державної виконавчої служби до іншого, від одного державного виконавця до іншого в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими сума зобов'язання становить десять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Донецької області від 06.10.2015р. по справі № 905/1456/15 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Південкомбанк», м. Київ до Товариства з обмеженою відповідальністю «Алітек», м. Донецьк про стягнення заборгованості за договором №84К-01Ю від 17.07.2012р. в сумі 219 400 524,06 грн. задоволені частково, стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 117 000 000,00 грн., поточну заборгованість по сплаті відсотків в сумі 845 000,00 грн., прострочену заборгованість по сплаті відсотків в сумі 38 616 500,00 грн., пені за несвоєчасну сплату відсотків в сумі 100,00грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачем за договором №84К-01Ю від 17.07.2012р. складає 156 461 600,00 грн., а отже, згідно приписів Закону України «Про виконавче провадження», вищезазначене рішення підлягає виконанню саме Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Крім того, згідно п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

За таких обставин, та враховуючи конституційний принцип доступності до правосуддя всіх осіб, застосовану у цій справі практику Європейського суду з прав людини щодо недопустимості ухилення адміністративних органів від виконання судових рішень, яка є обов'язковою для національних судів згідно Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховуючи справедливий баланс інтересів стягувача та боржника, а також принцип незворотності дії закону в часі, господарський суд дійшов правомірного висновку про визнання дій державного виконавця незаконними.

Скаржник просив господарський суд скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 538/6 від 19.10.2016р. (ВП № 52663402).

Враховуючи приписи Господарського процесуального кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», пункту 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», у суду відсутні повноваження скасовувати рішення органів Державної виконавчої служби. Натомість, встановивши обґрунтованість доводів заявника, суд може визнати постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною.

Як зазначено в інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-08/369 від 29.06.2010р. «Про деякі питання, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів України у 2009р. щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України», вимога скаржника щодо скасування постанови чи іншого акту органу Державної виконавчої служби за своєю правовою природою тотожна вимозі про визнання їх недійсними. Отже, правові підстави для відмови в задоволенні скарги лише з тієї причини, що в ній зазначається про скасування відповідного повідомлення (акту), а не про визнання його недійсним відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно визнав недійсним повідомлення №538/6 від 19.10.2016р., оскільки стягувач на дату направленні матеріалів до органу державної виконавчої служби діяв в межах існуючого на цю дату правового поля.

Враховуючи викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали господарського суду з мотивів, в ній викладених.

На підставі викладеного, керуючись ст. 99, 102-103, 105, 106, 121-2 ГПК України Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу господарського суду Донецької області від 07.02.2017 року у справі № 905/1456/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова Донецького апеляційного господарського суду набирає законної сили в день її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у 20-ти денний строк.

Головуючий суддя О.Л. Агапов

Судді: Н.В. Будко

ОСОБА_3