ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017р. Справа № 910/1730/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «REINT WOOD OU», м.Таллін Естонія

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Львів

про стягнення 1278,39 євро (що згідно курсу НБУ становить 36852,88грн.)

Суддя Щигельська О.І.

при секретарі Зарицькій О.Р.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідач: не з'явився

Суть спору: позов заявлено Товариством з обмеженою відповідальністю «REINT WOOD OU», м.Таллін Естонія до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Львів про стягнення 1278,39 євро (36852,88грн.), з яких 1178,11 євро (33962,01грн.) основного боргу, 88,27 євро (2544,74грн.) індексу інфляції, 12,01 євро (346,13грн.) 3 % річних.

Ухвалою господарського суду м.Києва від 06.02.2016р. справу №910/1730/17 передано за підсудністю господарському суду Львівської області.

Ухвалою суду від 17.02.2017р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 06.03.2017р. Ухвалою суду від 06.03.2017р. розгляд справи відкладено на 22.03.2017р. у зв'язку з неявкою відповідача. Ухвалою суду від 22.03.2017р. розгляд справи у зв'язку з неявкою відповідача та беручи до уваги подане ним клопотання, відкладено на 19.04.2017р.

На адресу господарського суду Львівської області надійшло клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «REINT WOOD OU» (вх.№13386/17 від 10.04.2017р.) про розгляд справи без участі представника позивача за наявними в матеріалах справи документами, зважаючи на неможливість його прибуття в судове засідання. Вказане клопотання прийнято судом.

Відповідачем явки повноважного представника в судове засідання 19.04.2017р. повторно не забезпечено, поважності причин неявки суду не повідомлено, хоча про час та місце проведення судового засідання його повідомлено належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення (знаходиться в матеріалах справи).

До матеріалів справи долучено відзив ФО-П ОСОБА_1 (вх.№8826/17 від 06.03.2017р.), в якому проти задоволення позову заперечено, а також клопотання (вх.№13359/17 від 10.04.2017р.) про припинення провадження по справі у зв'язку із припиненням державної реєстрації ФО-П ОСОБА_1.

Інших заяв чи клопотань до початку судового засідання сторонами не подано.

Суд, беручи до уваги встановлені ст.69 ГПК України строки вирішення спору, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, в яких достатньо доказів для прийняття рішення по суті спору, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, судом створювались сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, у зв'язку із чим передбачені у ст.77 ГПК України підстави для відкладення розгляду справи не вбачаються.

Щодо наведених у відзиві ФО-П ОСОБА_1 зауваженнях щодо необхідності повернення позовної заяви без розгляду в порядку ст.63 ГПК України, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.61 ГПК України, питання про прийняття позовної заяви вирішується суддею, якому вона була передана у порядку, встановленому частиною третьою статті 2-1 цього Кодексу. Так, ухвалою суду від 17.02.2017р. судом визнано подані ТзОВ «REINT WOOD OU» матеріали достатніми для прийняття позовної заяви до розгляду та керуючись ст.ст.64, 65 ГПК України постановлено ухвалу про порушення провадження по справі, яка, у відповідності до чинних норм ГПК України не підлягає оскарженню. Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідача на те, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002 у справі № 1-2/2002 (про досудове врегулювання спорів) положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Отже, місцеві господарські суди приймають у порядку, передбаченому ГПК України, до свого провадження як позови з вимогами, що ґрунтуються на визнаних претензіях позивача, так і позови, щодо вимог яких не подано доказів вжиття заходів досудового врегулювання спору. У зв'язку з викладеним суди не мають права застосовувати пункт 4 статті 83 ГПК, а також відмовляти в прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог через недотримання порядку досудового врегулювання спору (частина четверта статті 22 названого Кодексу), крім позовів, пов'язаних з перевезеннями, що здійснюються на підставі угод про міжнародне залізнично-вантажне сполучення (СМГС) та міжнародне залізничне перевезення (КОТІФ). Зазначене кореспондує роз'ясненням, наданим Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.17.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Також суд звертає увагу, що до позовної заяви, переданої господарському суду Львівської області на підставі ухвали господарського суду міста Києва від 06.02.2017р. по справі №910/1730/17, долучено усі документи, перелічені як додатки, в тому числі й довіреність на представника ТзОВ «REINT WOOD OU», що підтверджується також описом вкладення в цінний лист 996, направленого позивачем на адресу господарського суду міста Києва.

Розглянувши клопотання відповідача про припинення провадження по справі у зв'язку із припиненням державної реєстрації Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, суд зазначає, що відповідно до п.6 ст.80 ГПК України однією із підстав припинення провадження по справі господарським судом є припинення діяльності суб'єкта господарювання, який був однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Суд звертає увагу на те, що згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1, після звернення ТзОВ «REINT WOOD OU» до суду із позовною заявою, припинено підприємницьку діяльність фізичною особою-підприємцем. Так, 02.03.2017р. зроблено відповідний запис про державну реєстрацію припинення за номером 3069005.

З огляду на таке суд зазначає, що громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі. Однак у разі коли відповідна зміна статусу відбулася після порушення провадження у справі, вона не тягне за собою наслідків у вигляді зміни підвідомчості такої справи і, відповідно, - припинення провадження у ній, оскільки на час порушення господарським судом такого провадження її розгляд належав до юрисдикції цього суду; наведене стосується й випадку подання відповідним громадянином, що був відповідачем у справі, зустрічного позову в тій же справі. У будь-якому разі у суду немає й правових підстав для застосування при цьому положень статті 25 ГПК та залучення до участі у справі як правонаступника фізичної особи - підприємця тієї ж таки фізичної особи, оскільки правонаступництво передбачає перехід прав та обов'язків від одного суб'єкта до іншого, а не зміну правового статусу однієї й тієї ж самої особи. У разі задоволення позову до фізичної особи, яка в процесі розгляду справи втратила статус суб'єкта підприємницької діяльності, резолютивна частина відповідного судового рішення, крім відомостей, передбачених частинами другою-сьомою статті 84 ГПК, повинна містити дані, визначені в пункті 2 частини другої статті 54 цього Кодексу для фізичної особи (без зазначення її колишнього статусу суб'єкта підприємницької діяльності). Зазначене кореспондує роз'ясненням, наданим Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.7 Постанови №18 від 26.12.2011р. Суд акцентує увагу на правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 4 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, в якій роз'яснено, що з огляду на положення ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Відтак, підстави для задоволення вказаного клопотання та припинення провадження по справі відсутні.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши подані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлено таке.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «REINT WOOD OU» (юридична особа за законами Естонії; покупець за контрактом, позивач по справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець за контрактом, відповідач по справі) укладено контакт №0025/08 від 31.08.2016р., за яким продавець зобов'язався передати у власність, а покупець - прийняти й оплатити дрова (далі - товар), у кількості, за цінами та на умовах, наведених у специфікаціях та інвойсах, що є невід'ємною частиною цього контракту (п.1.1).

За умовами договору, продавець відвантажує товар на умовах FCA, що вказується в інвойсах, у відповідності до Інкотермс 2010 (п.2.1), а строк поставки кожної партії товару вказується у специфікації (п.2.4). Оплата здійснюється за цінами вказаними в інвойсах (п.3.1), шляхом перерахування покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця протягом 3-х банківських днів з моменту готовності товару до відвантаження та отримання рахунку-фактури (інвойсу), виставленого на основі специфікації (п.3.3). Всі платежі за даним договором здійснюються в євро (п.3.4).

До матеріалів справи долучено копію підписаної представниками сторін та скріпленої їх печатками специфікації №0124 від 30.08.2016р., в якій визначено особливості товару, що підлягає поставці, а також дату відвантаження 01.09.2016р. - 05.09.2016р. із підтвердженням поставки на умовах FCA.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.08.2016р. ФО-П ОСОБА_1 на підставі вказаного контракту з врахуванням зазначеної специфікації виставлено ТзОВ «REINT WOOD OU» рахунок-фактуру (інвойс) №1 на суму 1178,11 євро та №2 на суму 1178,11 євро, які повністю оплачено позивачем, на підтвердження чого долучено копію міжнародного платіжного доручення №4 від 06.09.2016р.

Позивач стверджує, що ФО-П ОСОБА_1 взяті на себе за договором зобов'язання виконано лише частково та поставлено попередньо оплачений товар на суму 1178,11 євро.

У п.8.7 договору сторони погодили, що у випадку відсутності можливості здійснити поставку продукції, що була попередньо оплачена покупцем, перерахована сума за не поставлену продукцію має бути повернена на валютний рахунок покупця не пізніше 20 днів з моменту зарахування суми на поточний банківський рахунок продавця.

ТзОВ «REINT WOOD OU» листом (вих.№35/11 від 09.11.2016р.), адресованому ФО-П ОСОБА_1, звертає увагу продавця на те, що у зв'язку з тим, що поставка товару по рахунку №2 від 31.08.2016р. не відбулась, сума в розмірі 1178,11 євро повинна бути повернена згідно п.8.7 даного контракту на рахунок покупця, та просить повернути кошти протягом 10 банківських днів з отримання цього листа.

У відповідь на вказане звернення, ФО-П ОСОБА_1 надіслано ТзОВ «REINT WOOD OU» лист (вих.№1 від 04.01.2017р.), в якому підтверджено, що у зв'язку з тим, що поставка товару по рахунку №2 від 31.08.2016р. не відбулася, 1178,11 євро підлягають поверненню. Водночас повідомлено, що на рахунки підприємця накладено арешт, а тому кошти будуть повернуті по можливості у найближчий термін.

Оскільки попередньо оплачений товар не поставлено, а кошти попередньої оплати не повернуто, ТзОВ «REINT WOOD OU» звернулось до суду із позовом, в якому окрім 1178,11 євро (33962,01грн.) основного боргу, до стягнення з ФО-П ОСОБА_1 заявлено також 88,27 євро (2544,74грн.) індексу інфляції та 12,01 євро (346,13грн.) 3 % річних.

При вирішенні спору суд виходив з такого.

Згідно ст.38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності, можуть розглядатися судами України, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.124 ГПК України, господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість та підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12-17 цього Кодексу.

Так, ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Окрім цього, у ч.1 ст.5 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин.

Так, у п.10.1 договору сторони погодили, що всі спори та суперечності між сторонами, що виникають із цього контракту чи пов'язані з ним, які неможливо вирішити шляхом перемовин, повинні бути врегульовані згідно із законами України в господарському суді України. Місцем проведення засідання буде м.Київ, Україна.

З огляду на вищеведене, суд приходить до висновку, що хоча сторонами і здійснено вибір права, що застосовується до спірних правовідносин, проте фактичної згоди про підсудність спору конкретно визначеному господарському суду України не досягнуто. Відтак, зважаючи на те, що місцезнаходженням відповідача (продавця) є м.Львів, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства України, а даний спір підвідомчий та підсудний господарському суду Львівської області. Аналогічний висновок щодо підсудності зроблено й господарським судом міста Києва при винесенні ухвали від 06.02.2017р. у даній справі.

Згідно ст.175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Як передбачено ч.1 ст.712 ЦК України та ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.266 ГК України, предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками (ч.1). Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом (ч.2).

До відносин поставки, не врегульованих ГК України, застосовуються, згідно з ч.6 ст.265 ГК України, відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст.693 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.2 ст.538 ЦК України).

Так, відповідно до ст.662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.663 ЦК України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Водночас, у ч. 2 ст.267 ГК України зазначено, що строки поставки встановлюються сторонами в договорі з урахуванням необхідності ритмічного та безперебійного постачання товарів споживачам, якщо інше не передбачено законодавством.

У відповідності до ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Окрім цього, у ч.1 ст.598 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Так, за ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази як виконання відповідачем взятих на себе за договором зобов'язань із поставки позивачу товару на суму попередньої оплати в розмірі 11178,11 євро, здійсненої ТзОВ «REINT WOOD OU» на підставі рахунку-фактури (інвойсу) №2 від 31.08.2016р. та міжнародного платіжного доручення №4 від06.09.2016р., так і повернення вказаної суми коштів попередньої оплати на виконання умов п.8.7 вказаного контракту.

Як вбачається з матеріалів справи, вимогу позивача про повернення коштів попередньої оплати, залишено ФО-П ОСОБА_1 без задоволення.

Враховуючи вищенаведене та за відсутності обґрунтованих заперечень відповідача по суті спору, застосовуючи принцип змагальності сторін в господарському процесі, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог про стягнення 1178,11 євро попередньої оплати.

Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних та індексу інфляції, нарахованих у відповідності до ст.625 ЦК України, суд зазначає, що у п.8.8 контракту сторони погодили, що відповідальність сторін за порушення умов цього договору та в інших випадках визначається у відповідності до чинного законодавства України.

Пленумом Вищого господарського суду України у п.4.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. роз'яснено, що сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Однак, слід звернути увагу, що за змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Зазначену правову позицію сформовано Верховним Судом України у справі за №6-771цс15 (постанова від 27.01.2016р.).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги умови контракту щодо порядку проведення розрахунків, суд приходить до висновку, що стягнення інфляційних нарахувань на суму основної заборгованості визначеної в іноземній валюті не є можливим, а відтак, у задоволенні позовних вимоги в частині стягнення 88,27 євро (2544,74грн.) індексу інфляції слід відмовити.

Беручи до уваги настання прострочення боржника внаслідок неповернення суми коштів попередньої оплати в порядку та строки, встановлені у п.8.7 контракту, суд, провівши відповідний перерахунок з врахуванням того, що календарна кількість днів у 2016 році - 366, а не 365 днів, як звично, приходить до висновку, що до стягнення із відповідача належить 11,98 євро 3% річних, нарахованих на суму боргу 1178,11 євро за визначений позивачем період з 30.09.2016р. по 31.01.2017р. Відтак, позов в цій частині підлягає частковому задоволенню.

Суд також звертає увагу, що згідно з п.4 ч.1 ст.55 ГПК України, у позовах про стягнення іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній валюті та у гривні відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Відтак, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 1178,11 євро вартості оплаченого, але не поставленого товару, а також 11,98 євро 3% річних, обґрунтовані матеріалами справи, відповідачем не спростовані та підлягають до задоволення в повному обсязі із визначенням еквіваленту в національній валюті в розмірі 33962,01грн. та 345,35грн. відповідно, беручи до уваги курс євро до національної валюти - гривні, встановлений Національним банком України на 31.01.2017р. - дату подання позовної заяви ТзОВ «REINT WOOD OU» до установи зв'язку.

Щодо розподілу господарських витрат між сторонами, суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати, відтак, беручи до уваги курс євро до національної валюти - гривні, встановлений Національним банком України на 30.01.2017р. - дату сплати судового збору, суд приходить до висновку, що позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви у встановленому законом порядку та розмірі, що підтверджується квитанцією №0.0.696985518.1 від 30.01.2017р. на суму 1600,00грн.

Відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, відтак витрати зі сплати судового збору в розмірі 1489,49грн. слід покласти на відповідача, а в решті - на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 43, 49, 55, 82, 84, 85, 116 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позов задоволити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «REINT WOOD OU» (11415, Eesti Vabariik, Tallinn, Pae tn 21; registreerimiskood 14051975) 1178,11 євро вартості оплаченого, але не поставленого товару, що станом на 31.01.2017р. згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 33962,01грн., 11,98 євро 3% річних, що станом на 31.01.2017р. згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 345,35грн., та 1489,49грн. судового збору.

3. Наказ видати згідно ст.116 ГПК України.

4. У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

5. Строк і порядок оскарження рішення суду визначені ст.ст.91-93 ГПК України.

Повний текст складено 24.04.2017р.

Суддя Щигельська О.І.