КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" квітня 2017 р. Справа№ 910/5105/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Гаврин Д.В.;

відповідача: Ковальова Л.Ф.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

Софійський"

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 03.04.2017р.

у справі №910/5105/17 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "БФ Груп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія

Софійський"

про зобов'язання утриматись від вчинення певних дій

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17 заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову було задоволено. Заборонено відповідачу та іншим юридичним та/або фізичним особам, крім позивача, перебувати та користуватись нежилими приміщеннями з №1 по №5, №5а, з №6 по №20 (групи приміщень №15), №1, №1а, з №2 по №10 (групи приміщень №16), з №1 по №11, №11а, №12, №13 (групи приміщень №18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літері А), загальною площею 1 324,60 кв. м., що розташовані за адресою: Україна, м. Київ, пров. Рильський, будинок 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права, зокрема, ст. ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.04.2017р. апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді - Зубець Л.П., суддів: Мартюк А.І., Алданової С.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Мартюк А.І., Алданова С.О.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 27.04.2017р.

В судовому засіданні 27.04.2017р. представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з тим, що він не отримував ухвалу Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2017р. про прийняття до провадження апеляційної скарги відповідача у даній справі, а про судовий розгляд дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень. З урахуванням викладеного, представник позивача зазначав про те, що йому необхідний час для підготовки до судового розгляду.

Представник відповідача заперечував проти усного клопотання представника позивача, просив суд в клопотанні відмовити.

Колегія суддів вирішила відмовити в задоволенні усного клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, оскільки обставини, на які посилався представник позивача, спростовуються відомостями, розміщеними на інтернет-сайті ДП «Укрпошта» (відстеження поштового пересилання), згідно з якими вищезазначена ухвала суду від 18.04.2017р. була отримана представником позивача за довіреністю вчора (26.04.2017р. о 16:19). Інших підстав, які б відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України могли б слугувати передумовою для відкладення розгляду справи на іншу дату, представником позивача не наведено.

В судовому засіданні 27.04.2017р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити та скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17.

В судовому засіданні 27.04.2017р. представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу місцевого господарського суду - без змін як таку, що була винесена з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм процесуального права.

В судовому засіданні 27.04.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю "БФ Груп" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Софіївський" (далі - відповідач) про зобов'язання утриматись від пошкодження нежилих приміщень.

Окрім того, позивач подав до Господарського суду міста Києва заяву про вжиття заходів забезпечення позову, обґрунтовуючи її тим, що відповідач, який безпідставно володіє та користується нежилими приміщеннями, що належать на праві власності позивачу, та інші юридичні та фізичні особи, що найняті відповідачем, своїми діями перешкоджають здійсненню охоронцям позивача своїх обов'язків по охороні приміщень від можливих матеріальних ушкоджень. При цьому позивач посилався на лист Приватного підприємства "Служба безпеки "Гарант" вих.№1701/17 від 17.01.2017р. та лист Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві вих.№153/43/46/02-2017 від 07.02.2017р., згідно з якими охорона та працівники відповідача перешкоджають належному виконанню обов'язків і діяльності Приватним підприємством "Служба безпеки "Гарант" та Управлінням поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві відповідно до укладених з позивачем договорів внаслідок унеможливлення доступу останніх в приміщення шляхом блокування дверей та вікон, барикадування входів та виходів інвентарем, меблями та обладнанням, спроб демонтажу настінних панелей в приміщеннях для використання їх як перешкод у потраплянні до приміщень. З урахуванням викладеного, позивач просив місцевий господарський суд заборонити відповідачу та іншим юридичним та/або фізичним особам, крім позивача, перебувати та користуватись нежилими приміщеннями з №1 по №5, №5а, з №6 по №20 (групи приміщень №15), №1, №1а, з №2 по №10 (групи приміщень № 16), з №1 по №11, №11а, №12, №13 (групи приміщень №18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літері А), що розташовані за адресою: м. Київ, пров. Рильський, буд. 5.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17 заяву позивача про вжиття заходів до забезпечення позову було задоволено. Заборонено відповідачу та іншим юридичним та/або фізичним особам, крім позивача, перебувати та користуватись нежилими приміщеннями з №1 по №5, №5а, з №6 по №20 (групи приміщень №15), №1, №1а, з №2 по №10 (групи приміщень №16), з №1 по №11, №11а, №12, №13 (групи приміщень №18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літері А), загальною площею 1 324,60 кв. м., що розташовані за адресою: Україна, м. Київ, пров. Рильський, будинок 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17 про вжиття заходів до забезпечення позову.

Колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх передчасними та такими, що не ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, з наступних підстав.

Підстави забезпечення позову наведені в ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Перелік заходів до забезпечення позову вказаний в ст. 67 Господарського процесуального кодексу України.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (аналогічну правову позицію наведено в постанові пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову").

Колегією суддів враховано, що господарські суди, вживаючи заходи до забезпечення позову, зобов'язані точно вказати, які саме дії забороняється вчиняти відповідачу та іншим особам. Заходами до забезпечення позову не повинна блокуватися господарська діяльність товариства, порушуватися права осіб, що не є учасниками судового процесу, застосовуватися обмеження, не пов'язані з предметом спору.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення прав та охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи.

В своїй ухвалі місцевий господарський суд зазначав про те, що 30.12.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого позивач придбав у власність об'єкт нерухомого майна, а саме нежилі приміщення з №1 по №5, №5а, з №6 по №20 (групи приміщень №15), №1, №1а, з №2 по №10 (групи приміщень №16), з №1 по №11, №11а, №12, №13 (групи приміщень №18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літері А), загальною площею 1 324,60 кв.м., що розташовані за адресою: Україна, місто Київ, провулок Рильський, будинок 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Оскільки придбане нерухоме майно занесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятку архітектури місцевого значення, охоронний №573/4-Кв, на виконання ч.1 ст. 23 Закону України "Про охорону культурної спадщини", 09.02.2017р. між позивачем та Департаментом культури виконавчого органу КМР (КМДА) було укладено охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини пров. Рильський, 5/5, м. Київ №3439, відповідно до п.5.3 якого позивач зобов'язувався утримувати належну йому на праві власності частину пам'ятки в належному санітарному, протипожежному і технічному стані.

З метою збереження приміщень, починаючи із 31.12.2016р. до 30.12.2017р., позивач передав їх під охорону та забезпечення пропускного режиму Приватному підприємству "Служба безпеки "Гарант" на підставі договору №30 від 30.12.2016 про надання послуг з охорони об'єктів та збереження майна й матеріальних цінностей. З 25.01.2017 охорону публічної безпеки і порядку на території (об'єкті) позивача здійснює Управління поліції охорони з фізичної безпеки в м. Києві на підставі договору № 4-Д/2017 про надання послуг з охорони публічної безпеки та порядку від 25.01.2017р.

Місцевий господарський суд погодився з доводами заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову відносно того, що відповідач, який користується спірними нежилими приміщеннями, а також інші юридичні та фізичні особи своїми діями перешкоджають здійсненню охоронцям позивача своїх обов'язків по охороні приміщень від можливих матеріальних ушкоджень, у зв'язку з чим суд першої інстанції заборонив відповідачу та іншим юридичним та/або фізичним особам, крім позивача, перебувати та користуватись нежилими приміщеннями з №1 по №5, №5а, з №6 по №20 (групи приміщень №15), №1, №1а, з №2 по №10 (групи приміщень №16), з №1 по №11, №11а, №12, №13 (групи приміщень №18) - фізкультурно-оздоровчий комплекс (в літері А), загальною площею 1 324,60 кв. м., розташованими у м. Києві по пров. Рильському, 5, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Однак при цьому поза увагою місцевого господарського суду залишилися норми ст. 67 Господарського процесуального кодексу України, згідно з ч.ч.10, 11 якої види забезпечення повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається забезпечення позову заходами, не передбаченими цим Кодексом.

Окрім того, обрані судом заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості (аналогічна правова позиція наведена в п.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову»).

Як було з'ясовано колегією суддів, заборонивши відповідачу, а також всім юридичним і фізичним особам, крім позивача, перебувати та користуватися нежитловими приміщеннями фізкультурно-оздоровчого комплексу площею 1 324,60 кв. м, що розташовані за адресою м. Київ, пров. Рильський, буд.5, місцевий господарський суд фактично виселив відповідача з вказаних приміщень. До того ж, як вірно зазначає відповідач у своїй апеляційній скарзі, заборона суду перебувати в приміщеннях і заборона користуватися приміщеннями розповсюджується не тільки на відповідача, але ще на невизначене коло суб'єктів, які не мають жодного відношення до спірного приміщення.

Відповідач у спірних приміщеннях здійснює господарську діяльність по наданню послуг фітнес центру і кількість працівників відповідача на вказаному об'єкті становить 65 осіб. Заборона судом доступу до спірних приміщень як відповідачу і його співробітникам, так і особам, які придбали абонемент на користування послугами фітнес-центру, може призвести до припинення діяльності відповідача, як суб'єкта господарювання, а також втрати робочих місць для 65 працюючих на підприємстві відповідача людей.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що виносячи ухвалу про заборону відповідачеві вчиняти певні дії, господарський суд повинен точно визначити, які саме дії забороняється вчиняти. Помилковими слід визнавати ухвали, якими боржникам забороняється користуватись їх майном, якщо через особливості цього майна користування ним не тягне знищення або зменшення його цінності. За наявності підстав для застосування такого заходу до забезпечення позову господарський суд може заборонити витрачання майна на власні потреби, відчуження його у будь-який спосіб, у тому числі здійснення тих чи інших платежів або перерахування авансом певних сум тощо. Якщо з урахуванням особливостей майна користування ним не тягне за собою його знищення або зменшення його цінності, то для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони відповідачеві користуватися таким майном підстави, як правило, відсутні (аналогічна правова позиція наведена в п.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову»).

Відповідач тривалий час є орендарем спірних приміщень, що не заперечується позивачем у даній справі. До апеляційної скарги відповідачем додано копію договору оренди №02-2016 від 21.09.2016р. При цьому, користування орендованими приміщеннями не тягне за собою знищення або зменшення цінності вказаних приміщень. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Колегією суддів враховано доводи позивача про те, що спірне нерухоме майно занесене до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятка архітектури місцевого значення, і з цього приводу необхідно зазначити наступне.

В своїй ухвалі місцевий господарський суд, посилаючись на необхідність збереження приміщення, як пам'ятки архітектури, заборонив відповідачу перебувати у спірних приміщеннях і користуватися ними, щоб не заподіяти шкоди пам'ятці архітектури. Однак до апеляційної скарги додано лист Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №060-1086 від 17.02.2017р., згідно з яким відповідач та ОСОБА_1, як орендарі, утримують вказану пам'ятку архітектури у належному стані, за період оренди ніяких порушень законодавства про охорону культурної спадщини з боку орендарів не встановлено. Департамент культури не має заперечень з приводу користування приміщеннями вищезгаданими орендарями (в тому числі відповідачем).

Згідно зі ст. ст. 32, 34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В оскаржуваній ухвалі суду не вказано, у зв'язку з якими фактичними обставинами необхідно вживати заходи забезпечення позову і яким чином вжиті судом заходи забезпечення позову пов'язані з предметом позову про зобов'язання утриматися від вчинення певних дій. Позивач не надав суду доказів, які б свідчили про те, що відповідач завдав пошкоджень спірним нежитловим приміщенням чи вчиняє дії, спрямовані на пошкодження приміщення, і в ухвалі суду відповідні посилання на докази відсутні.

Фактично в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів до забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у даній справі. По суті, обставини, наведені в заяві позивача про вжиття заходів до забезпечення позову, є припущеннями, які не підтверджені належними доказами. Однак саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача (відповідачів) від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову (аналогічна правова позиція викладена в п.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» №16 від 26.12.2011р.).

В оскаржуваній ухвалі місцевого господарського суду відсутнє обґрунтування щодо співмірності заходів до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що також є однією з передумов для вжиття таких заходів.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав для застосування заходів до забезпечення позову, що свідчить про порушення місцевим господарським судом норм ст. ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

В ст. 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За результатами перегляду справи доводи апеляційної скарги підтвердилися, у зв'язку з чим колегія суддів дійшла висновку про те, що скарга підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17 - скасуванню.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за її подання підлягають відшкодуванню апелянту за рахунок позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 66, 67, 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Софійський" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.04.2017р. у справі №910/5105/17 17 - скасувати.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "БФ Груп" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія Софійський" 1 600,00 грн. (одну тисячу шістсот гривень 00 копійок) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

4. Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ із зазначенням необхідних реквізитів сторін.

5. Матеріали справи №910/5105/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова