ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 року Справа № 923/1299/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Пінтеліної Т.Г. при секретарі Крутьковій В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Позивача : Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 АДРЕСА_1, адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1,

до Відповідача : Великоолександрівської селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області, вул. Леніна, 161, смт Велика Олександрівка, Великоолександрівський район, Херсонська область, ідентифікаційний код 26348568,

про визнання договору недійсним

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, довіреність № 1192 від 20.12.2016;

від відповідача: не прибув

01.12.2016р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, смт. Велика Олександрівка Херсонської області 01.12.2016 звернулася до господарського суду з позовною заявою до відповідача Великоолександрівської селищної ради Великоолександрівського району Херсонської області, відповідно до якої, просить визнати угоду № 99а від 30.01.2014 року, укладену між позивачем і відповідачем, - недійсною, вважаючи, що за цією угодою відповідач надав їй у тимчасове платне користування земельну ділянку площею 337,9м.кв. за адресою: АДРЕСА_3, що на її думку є договором оренди землі, в той час як ця земельна ділянка є її власністю, що виключає можливість укладання такого договору.

Ухвалою господарського суду від 02.12.2016 позовну заяву прийнято до провадження.

Керуючись ст.ст. 80, 86 ГПК України, суд ухвалою від 20.01.2017р. провадження у справі припинив, оскільки встановив, що оскаржувана угода № 99-а від 30.01.2014р. укладена між громадянкою ОСОБА_1 та Великоолександрівською селищною радою, а до господарського суду з позовом звернулась фізична особа - підприємець, яка спірну угоду не укладала.

Відповідно до постанови Одеського апеляційного господарського суду від 23.02.2017р. задоволено апеляційну скаргу Фізичної особа-підприємця ОСОБА_1, ухвала від 20.01.2017р. про припинення провадження у справі скасована, справа передана для розгляду по суті до господарського суду Херсонської області.

На підставі розпорядження в.о.керівника апарату суду від 09.03.2017р. № 27 призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 09.03.2017р. справу передано до провадження судді Пінтеліній Т.Г.

Ухвалою від 10.03.2017 (а.с.98) суд призначив судове засідання на 30.03.2017., зобов'язав Позивача надати для огляду у судовому засіданні оригінали наявних дозвільних документів на будівництво, введення в експлуатацію та правовстановлюючі документи про право власності на магазин, збудований на спірній ділянці ( копії - для долучення до справи).

Представник позивача надав для долучення до матеріалів справи копію декларації про готовність об'єкта до експлуатації, копію свідоцтва про право власності, витребуваних судом дозвільних документів на будівництво, введення в експлуатацію позивач не надала.

Ухвалою від 30.03.2017р. (а.с.114-116) суд розгляд справи відклав, призначив розгляд справи на 19 квітня 2017 р , зобов'язав:

Позивача - надати оригінали наявних дозвільних документів на будівництво, введення в експлуатацію та правовстановлюючі документи про право власності на магазин, збудований на спірній ділянці ( копії - для долучення до справи), довідку податкового органу про оплату протягом 2011 - 2017р.р. земельного податку (плати за землю) за належну ій земельну ділянку площею 0, 1015 га за адресою АДРЕСА_3.

Відповідача - надати письмові пояснення чи є ідентичними земельні ділянки, що належать позивачу на праві власності та земельна ділянка площею 337,9 кв.м., щодо якої укладена Угоди № 99-2 від 30.01.2014р. (а.с.14) з ОСОБА_1, та чи сплачувались ОСОБА_1 (вона ж ОСОБА_1.) належні податки, збори за належну ій земельну ділянку ( з дати укладення договору дарування від 31.05.2011р. ) площею 0, 1015 га.

Листом від 17.03.2017р. № 02-22-236 (а.с.104) відповідач просить розглянути справу без його участі.

Листом від 07.04.2017р. № 02-22-289 відповідач повідомив, що земельна ділянка площею 337,9 кв.м. (на якій розміщено магазин) дійсно входить до загальної площі земельної ділянки, що належить позивачу на право власності (загальна площа - 0, 1015 га).

В судовому засіданні 19.04.2017р. представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, та просить суд позов задовольнити, зважаючи на надані докази .

Суд зазначає, що статтею 4-3 ГПК України встановлює, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності є визначальним принципом судового процесу взагалі та господарського зокрема. Відповідно до ст.129 Конституції України змагальність віднесено до основних засад судочинства.

Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватися на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи обстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об'єктивного з'ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обов'язку збирання доказів.

Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, активно впливають на судову діяльність, оскільки їхні розпорядчі волевиявлення можуть бути обов'язковими для суду.

Суд роз'яснював сторонам їх права та роз'яснив, що сторонам необхідно враховувати приписи ст.32 ГПК України, за якими доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до ст.33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено саме на сторони, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд згідно ст. 34 ГПК України, приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Підстави звільнення від доказування встановлені ст. 35 ГПК України. Письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відтак, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, заслухавши предстаника позивача, суд дійшов висновку про повну обгрунтованність позовних вимог.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представників позивачів, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в :

Матеріалами справи підтверджується та не оспорюється відповідачем, на праві приватної власності позивачу належить земельна ділянка площею 0,1015 га, що розташована за адресою АДРЕСА_3, кадастровий номер НОМЕР_2.

Підставою виникнення права власності позивача на дану земельну ділянку є Договір Дарування земельної ділянки укладений 31 травня 2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Великоолександрівського районного нотаріального округу Гідулян І.Ю.

Відповідно до свідоцтва про шлюб від 11 жовтня 2013 року гр. ОСОБА_1, після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1.

30 січня 2014 року, між позивачем та Великоолександрівською селищною радою (відповідачем) укладено Угоду № 99а (надалі - Угода ) про відшкодування збитків від неотримання коштів за фактичне землекористування.

За умовами даного договору, Великоолександрівська селищна рада надає у тимчасове платне користування СПД ОСОБА_1 земельну ділянку площею 337,9 м.кв., що розташована за адресою АДРЕСА_3, а ОСОБА_1 приймає в тимчасове платне користування зазначену земельну ділянку та зобов'язується сплачувати за неї грошові кошти в розмірі 1/12 від 10,0% нормативної грошової оцінки земельної ділянки за фактичне землекористування. Відтак, укладена спірна угода має ознаки договору оренди земельної ділянки.

У відповідності до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі за текстом Закон), договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства - є договором оренди землі.

Дане положення цілком кореспондується з ч. 1 ст. 93 Земельного кодексу України, який визначає, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Таким чином, оскільки метою даного правочину є передача земельної ділянки у тимчасове платне користування - Угода № 99а, яку укладено 30 січня 2014 року, між позивачем та відповідачем фактично є договором оренди.

Позивач доводить, що у зв'язку з невідповідністю Угоди вимогам чинного законодавства, віна є недійсною.

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають у т. ч. при виконанні господарських договорів.

Справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача (ст. 15 ГПК України).

Ч. 4 ст. 55 Конституції України гарантує кожному право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. ст. 15 та 16 Цивільного кодексу України надають право особі на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у т.ч. у судовому порядку.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно з ст. 5 Господарського процесуального кодексу України, сторони застосовують заходи досудового врегулювання господарського спору за домовленістю між собою.

Порядок досудового врегулювання господарських спорів не поширюється на спори про визнання договорів недійсними.

Істотними умовами правочину вважаються умови, відсутність хоча б однієї з яких призводить до недійсності договору оренди земельної ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є:

- об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки) - проте Угодою не визначено місце розташування земельної ділянки, яка передається в оренду, а саме вказано лише назву вулиці та номер будинку, не зазначивши в якому саме населеному пункті розташовано об'єкт оренди;

- строк дії договору оренди - не визначено:

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

- умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду -відсутні;

- умови збереження стану об'єкта оренди - відсутні:

- умови і строки передачі земельної ділянки орендарю - відсутні;

- умови повернення земельної ділянки орендодавцеві - відсутні;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки - відсутні; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини - не визначено; відповідальність сторін - відсутня. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Частиною 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» , встановлено, що невід'ємною частиною договору оренди землі є : план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Проте спірна Угода від 30 січня 2014 року не має жодного з визначених Законом обов'язкових додатків.

Загальна площа земельної ділянки, яка розташована за адресою АДРЕСА_3, складає 0,1015 га, тому в зв'язку з відсутністю плану або схеми земельної ділянки, що орендується, неможливо визначити які саме 337,9 кв.м. із загальної площі передаються в оренду.

Положеннями ст. 4 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.

Орендодавцями земельних ділянок, шо перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

У відповідності до ч. 8 ст. 93 Земельного кодексу України, орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи.

Аналогічно регулюється дане питання і ст. 761 Цивільного кодексу України, згідно якої право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

За спірною Угодою, земельна ділянка, яка передана в тимчасове платне користування СПД ОСОБА_1 за Угодою №99а від 30.01.2014 року, перебувала та продовжує перебувати в приватній власності позивача ОСОБА_1 (на підставі Договору дарування земельної ділянки від 31 травня 2011 року).

Таким чином, відповідач не мав права власності (володіння /користування/ розпорядження) даним об'єктом нерухомості, а отже не мав і права на передачу земельної ділянки в оренду (тимчасове платне користування).

Статтею 17 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Всупереч вимогам законодавства (станом на 30.01.2014 року) оспорюваний правочин не містить строків та умов передачі земельної ділянки в оренду, а також відсутній акт-приймання передачі.

Таким чином, за умовами Угоди № 99а від ЗО січня 2014 року, Відповідач передав СПД ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку, яка перебуває в його ж (позивача ) власності, в звязку з чим порушив законні права та інтереси власника земельної ділянки, оскільки позивач має сплачувати Відповідачу грошові кошти за користування майном. Крім того, хоча предметом оскаржуваної Угоди є передача земельної ділянки у тимчасове платне користування, вказаний правочин не відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі».

Приписами ст. 193 Господарського кодексу України, встановлено обов'язок суб'єктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 3 даної статті визначено, що виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення.

У відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Підставою недійсності правочину згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у т.ч. ч.І ст. 203 цього кодексу.

Нормами ст. 216 Цивільного кодексу України закріплено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України).

Дані положення кореспондуються з викладеними правовими позиціями у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Частиною 2 Пленуму визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Судом не приймаються заперечення відповідача проти позовних вимог, викладені у відзиві (а.с.26-28), оскільки відомості про цільове призначення земельної ділянки, що належить позивачу на праві власності, не стосуються предмету спору. Інших заперечень по суті предмету спору - визнання угоди недійсною - відповідачем суду не надано.

В частині розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини другої статті 49 ГПК України якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору. У разі відмови у задоволенні позовних вимог судовий збір позивачеві не відшкодовується.

За таких обставин судові витрати, в порядку статті 49 ГПК України, суд покладає на відповідача.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 14, 21, 55 Конституції України, ст.ст. 193, 207 Господарського кодексу України, ст. 93 Земельного кодексу України, ст.ст. 15, 16, 203, 215, 216, 236, 238, 761, 792 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 13, 15, 17, Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 5, 12, 15, 22, 44 - 49 82-85 ГПК України, господарський суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити повністю. Визнати недійсною Угоду № 99а укладену 30 січня 2014 року між суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 та Великоолександрівською селищною радою

2. Стягнути з Великоолександрівської селищної ради ( вул. Свободи, 161, смт.Велика Олександрівка, Великоолександрівський район, Херсонська область, ідентифікаційний код 26348568 ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, адреса для листування: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 1378 (Одна тисяча триста сімдесят вісім) гривень судового збору за подання позову та 2756 (Дві тисячі сіисот п'ятдесят шість) гривень оплати послуг адвоката .

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 85 ГПК України рішення господарського суду

набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги,

якщо апеляційну скаргу не подано.

Повне рішення складено

25.04.2017р.

Суддя Т.Г. Пінтеліна