РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2017Справа №910/2580/17

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області

про стягнення 3 028,81 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Жаборовська І.М. - представник за довіреністю № 155/1/03-6860 від 21.11.16
від відповідачане з'явився
У судовому засіданні 21.04.2017 в порядку ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області про стягнення 3 028,81 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.07.2003 року між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (надалі - позивач) та Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (надалі - відповідач) був укладено договір оренди нерухомого майна № 01/1021, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач як орендар прийняв в оренду нежиле приміщення, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Смолича, буд. № 6 Г літера А. За доводами позивача, відповідачем не належно виконано зобов'язання за договором щодо вчасної оплати платежів за користування нежилим приміщенням, у зв'язку з чим у останнього утворився борг у розмірі 2 819,20 грн. За неналежне виконання договірних зобов'язань позивач також просить суд стягнути з відповідача 170,86 грн. - інфляційні втрати та 38,75 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2580/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 29.03.2017.

27.03.2017 через загальний відділ діловодства суду надійшло клопотання позивача про долучення до матеріалів справи документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.03.2017 розгляд справи в порядку ст. 77 ГПК України було відкладено на 12.04.2017.

У судових засіданнях, призначених на 12.04.2017 та 19.04.2017, за участю уповноважених представників сторін, судом оголошувались перерви до 19.04.2017 та 21.04.2017 відповідно.

У судове засідання 21.04.2017 з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги, надав пояснення по суті спору та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

10 липня 2003 року між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (надалі- позивач, орендодавець) та Управлінням Державного департаменту України питань виконання покарань в м. Києві та Київській області (відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1062 перетворене в Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, надалі - відповідач, орендар) було укладено договір № 01/1021 оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади міста Києва (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нежитлове приміщення, далі об'єкт оренди, за адресою: вул. Смолича, буд. 6 Г літера А для розміщення Голосіївського районного відділення кримінально-виконавчої інспекції.

Згідно п. 2.1. договору об'єктом оренди є: нежиле приміщення загальною площею 34,30 кв.м., т.ч. на І поверсі - 34,30 кв.м.

Пунктом 3.6. договору встановлено, що орендна плата сплачується орендарем незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря щомісячно не пізніше 10 числа поточного місяця на рахунок орендодавця.

Орендна плата сплачується орендарем починаючи з дати підписання акту приймання-передачі. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акту приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві (п. 3.5. договору).

10 липня 2003 року на виконання умов договору позивачем за актом приймання-передачі було передано, а відповідачем прийнято в тимчасове платне користування об'єкт оренди, за адресою: вул. Смолича, буд. 6 Г літера А для розміщення Голосіївського районного відділення кримінально-виконавчої інспекції.

Листом вих. № 25-5424 від 08.09.2016 відповідач звернувся до позивача з проханням прийняти об'єкт оренди, оскільки з 23.06.2016 Управлінням ДПтС України у м. Києві та Київській області орендує приміщення за адресою: м. Київ, вул. В. Забіли, 3.

За доводами 01 грудня 2016 року відповідач повернув позивачеві нежилі приміщення загальною площею 34,3 кв.м. по вул. Смолича, буд. 6 Г, літера А, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом приймання-передачі.

Судом встановлено, що у даному акті було також зазначено, що приміщення звільнено орендарем 23.06.2016 року. Згідно договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 42-16 експлуатаційні витрати з 23.06.2016 перераховуються КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району міста Києва».

За твердженням позивача, відповідач після закінчення дії договору оренди належним чином не виконав свої зобов'язання щодо сплати орендних платежів за фактичне користування нежилим приміщенням в період з 01.07.2016 по 30.11.2016, внаслідок чого у останнього станом на момент розгляду справи виникла заборгованість за вказаний період у розмірі 2 819,20 грн.

З метою досудового врегулювання спору, 26.01.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою вих. № 062/15/1/03-354 про сплату 2 819,20 грн. заборгованості за фактичне користування приміщенням в період з 01.07.2016 по 30.11.2016. Зазначена вимога була отримана відповідачем 30.01.2017, проте залишена без задоволення.

За доводами відповідача, з 23.06.2016 Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області звільнило орендоване у позивача приміщення за адресою: м. Київ, вул. Смолича, буд. № 6 Г літера А, а також цією ж датою уклало новий договір оренди № 42-16 з Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією. Оскільки дані обставини були повідомлені позивачу листом вих. № 25-5424 від 08.09.2016, підстав для нарахування відповідачу орендної плати в період з липня 2016 року по листопад 2016 року у позивача відсутні.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Частиною 1 ст. 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Матеріалами справи (акти приймання-передачі в оренду та повернення з оренди нерухомого майна) підтверджується факт передачі нежилого приміщення загальною площею 34,3 кв.м. в оренду, а також користування ним відповідачем у період з 10.07.2003 року по день фактичного звільнення - 23.06.2016 року.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Згідно наявного у матеріалах справи платіжного доручення № 880 від 13.07.2016 вбачається, що відповідачем здійснювалась оплата орендних платежів за фактичне користування об'єктом оренди по 30.06.2016 року.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується із положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, Актом приймання-передачі від 01.12.2016, що був підписаний представниками обох сторін та скріплений відтисками печаток, відповідач повернув позивачеві нежилі приміщення загальною площею 34,3 кв.м. по вул. Смолича, буд. 6 Г, літера А, у місті Києві.

В даному акті сторонами було також встановлено, що приміщення звільнено відповідачем з 23.06.2016 року. Згідно договору про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду № 42-16 від 23.06.2016 (копія якого міститься у матеріалах справи) експлуатаційні витрати з 23.06.2016 перераховуються КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району міста Києва».

Крім того, на підставі доказів, що забезпечені відповідачем, зокрема, Актом приймання - передачі нежитлового приміщення (Додаток № 2 до договору № 42-16 від 23.06.2016) вбачається, що Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація (орендодавець) передала, а Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (орендар) прийняло в оренду нежитлове приміщення загальною площею 290,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, вул. Віктора Забіли, 3.

Отже, зазначеним актом підтверджується факт отримання відповідачем в оренду обумовленого договором № 42-16 майна та користування ним з 23.06.2016.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як встановлено судом, під час розгляду справи суду не було надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження того, що відповідач користувався орендованим майном протягом спірного періоду, а саме з 01.07.2016 року по 30.11.2016 року.

До того ж, судом прийнято до уваги той факт, що позивач після отримання 08.09.2016 листа відповідача з вимогою про прийняття об'єкта оренди, прийняв у відповідача нежитлове приміщення за Актом прийому-передачі лише 01.12.2016 року, тобто після спливу більше як двох місяців.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги відсутність в матеріалах справи належних доказів користування позивачем орендованим приміщення в період з 01.07.2016 по 30.11.2016 та доведеність відповідачем факту звільнення займаного приміщення з 23.06.2016, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 028,81 грн. заборгованості за спірний період є безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні позову Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" відмовляє.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

У відповідності до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставини на які він посилався, як на підставу своїх вимог, та на спростування заперечень відповідача проти позову, у зв'язку з чим на підставі встановлених під час розгляду справи обставин суд вважає заявлені позивачем вимоги не обґрунтованими.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.04.2017.

Суддя Пукшин Л.Г.