РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2017Справа №910/2694/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ»

про стягнення збитків в розмірі 112 684,30 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники сторін:

Від позивача Лановенко Л.О. - по дов. №б/н від 01.10.2017р.

Від відповідача Мартинюк О.С. - по дов. №1/17 від 10.01.2017р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» про стягнення 112 684,30 грн. за договором № 132 на постачання нафтопродуктів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2017р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 20.03.2017р.

20.03.2017р. через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшли письмові пояснення та документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження від 20.02.2017р.

20.03.2017р. представник позивача в судове засідання з'явився.

Представник відповідача в дане судове засідання не з'явився, проте, на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю забезпечити явку представника відповідача Мартинюка О.С. в судове засідання по причині перебування його у відрядженні.

Ухвалою від 20.03.2017р. розгляд справи було відкладено на 05.04.2017р.

Представником відповідача 05.04.2017р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подано відзив на позовну заяву та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

В судовому засіданні 05.04.2017р. представником позивача подано додаткові документи до матеріалів справи.

Під час розгляду справи у судовому засіданні представником позивача позовні вимоги було підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представником позивача було заявлено клопотання про оголошення перерви у судовому засіданні, яке було розглянуто та задоволено судом.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.04.2017р. було оголошено перерву до 19.04.2017р.

В судовому засіданні 19.04.2017р. представник позивача надав додаткові пояснення, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача 19.03.2017р. надав усні додаткові заперечення на позов.

В судовому засіданні 19.04.2017р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 Цивільного кодексу України).

Як свідчать матеріали справи, 10.07.2015р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» (покупець) було укладено договір №132 постачання нафтопродуктів, відповідно до п.2.2 якого постачальник зобов'язується у відповідності з замовленням передавати у власність покупця наступні нафтопродукти: бензин А-92, бензин А-95, дизельне паливо.

Покупець зобов'язується приймати товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного договору (п.1.2 договору №132 від 10.07.2015р.).

Згідно п.1.3 вказаного правочину кількість, асортимент і ціна товару вказуються в накладних.

За умовами п.3.1 договору №132 від 10.07.2015р. товар поставляється погодженими партіями, у відповідності з заявками покупця на постачання тої чи іншої партії товару. Заявка вважається оформленою покупцем належним чином, якщо в ній зазначено найменування, кількість, ціна товару та якщо вона надіслана постачальнику письмово (факсом або електронною поштою). У разі вивезення товару транспортними засобами покупця в заявці також зазначається графік подачі транспортних засобів в рамках строку поставки, передбаченому п.3.6 договору. В разі вивезення товару транспортними засобами постачальника в заявці вказується пункт розвантаження транспортного засобу. Належним чином оформлена заявка є підставою для оформлення постачальником рахунку-фактури. Постачання товару підтверджується первинними документами (видатковою накладною), які підписані уповноваженими представниками сторін.

Пунктом 3.4 договору №132 від 10.07.2015р. передбачено, що на основі наданої покупцем заявки, постачальник до кінця робочого дня, наступного за днем надання заявки, оформляє і направляє покупцю рахунок-фактуру. Рахунок-фактура дійсний до сплати протягом трьох банківських днів після його оформлення.

У п.3.5 вказаного договору визначено, що постачальник забезпечує поставку товару протягом п'яти робочих днів після отримання від покупця заявки на поставку товару.

Перехід права власності на товар відбувається в момент передачі. Моментом передачі товару вважається дата фактичного переходу товару, що підтверджується підписанням накладних на отримання товару покупцем (п.3.7 договору №132 від 10.07.2015р.).

Відповідно до п.2.1 укладеного між сторонами правочину якість товару, що поставляється, повинна відповідати технічним умовам (ТУ) та державним стандартам (ДСТУ), діючим на території України, та підтверджуватись паспортом та/або сертифікатом якості виробника товару.

Загальна ціна цього договору визначається кількістю отриманого та оплаченого товару покупцем протягом всього строку дії договору. Вартість кожної окремої партії товару визначається постачальником в рахунках-фактурах і видаткових накладних. Розрахунки по даному договору між сторонами здійснюються у безготівковій формі, шляхом перерахування покупцем грошових коштів на рахунок постачальника. Оплата здійснюється згідно рахунку-фактури постачальника (п.п.4.1, 4.4, 4.5 договору №132 від 10.07.2015р.).

У п.4.11 договору №132 від 10.07.2015р. передбачено, що сторони по закінченню кожного місяця проводять звірку взаєморозрахунків за поставлений товар. Акт звірки, затверджений належним чином за допомогою факсимільного зв'язку з одночасним відправленням поштою (цінним листом) протягом семи календарних днів з моменту відправки за допомогою факсимільного зв'язку, передається покупцю.

Згідно п.5.1.1 договору №132 від 10.07.2015р. товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем по якості відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів (паспорт, сертифікат зауводу-виробника).

Покупець/продавець зобов'язаний прийняти/передати товар, виконавши зі свого баку всі дії, необхідні забезпечення передачі та отримання товару. Покупець має право пред'явити претензію відносно невідповідності фактично отриманої кількості та якості товару, що вказаний в товаросупровідних та накладних документах на товар, при наявності належних доказів, а також за умовою дотримання вимог, які встановлені цим договором. Покупець вправі пред'явити претензію до якості постачального товару в тому випадку, коли факт невідповідності якості товару підтверджений актом відбору проб і/або актом незалежної акредитованої лабораторії про невідповідність якості товару (п.п.5.6, 5.7 договору №132 від 10.07.2015р.).

У п.10.1 договору №132 від 10.07.2015р. вказано, що останній діє з дати його укладання та до 31.12.2015р., а в частині розрахунків до їх повного виконання.

У випадку належного виконання договірних зобов'язань протягом строку дії договору, постачальник залишає за собою право виступити з ініціативою щодо переукладання договору на новий строк (п.10.2 договору №132 від 10.07.2015р.).

За твердженнями позивача, у відповідності до умов договору №132 від 10.07.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» 23.06.2016р. було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» товар, а саме дизельне паливо у кількості 385 літрів. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 55 л палива було одразу заправлено у транспортний засіб, а решту розміщено у каністри для здійснення дозаправки техніки, яка знаходилась на території ремонтної зони підприємства. Позивачем наголошено, що поставлене відповідачем дизельне паливо не відповідає вимогам щодо якості, оскільки внаслідок заправки останнім транспортних засобів у останніх виникли поламки, за ремонт яких Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» було сплачено 112 684,30 грн. При цьому, обґрунтовуючи обставини поставки відповідачем неякісного пального, позивач посилався на паспорт якості №4709, що був складений Випробувальним центром паливно-мастильних матерів, в якому вказано, що за вмістом сірки, температурою спалаху, вмістом води та температурою перегонки 95% об'єму зразок не відповідає вимогам ДСТУ 7688:2015 до палива дизельного ДП-Л-Євро-4. До того ж, заявником надано акт експертизи №35 від 27.07.2016р. деталей транспортного засобу, в якому вказано, що можливою причиною пошкоджень форсунок може бути низька якість палива з неприпустимими домішками. Вказані обставини, на думку заявника, свідчать про наявність підстав для стягнення з відповідача збитків в розмірі 112 684,30 грн., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

У рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004р. Конституційного суду України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ста.4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Конституційний суд України у вказаному рішенні зазначає, що види і зміст охоронюваних законом інтересів, що перебувають у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» як правило не визначаються у статтях закону, а тому фактично є правоохоронюваними. Охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права в цілому, що панує у суспільстві, зокрема, справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права та є його складовою.

Щодо порушеного права господарський суд зазначає, що таким слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Отже, до обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги входять, зокрема, факти, з яких вбачається, що відповідач вчинив дії, спрямовані на порушення інтересу позивача, на захист якого подано позов, або утверджують за собою право, яке належить позивачу тощо, тобто ті, які свідчать про те, що право (інтерес) позивача порушене або оспорюється. Зазначені обставини входять до підстав позову і підлягають дослідженню, оскільки, суд, приймаючи рішення, має встановити чи мають місце факти порушення чи оспорення суб'єктивного матеріального права чи інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

У будь-якому випадку для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Отже, при зверненні до суду з позовними вимогами про стягнення збитків, завданих внаслідок поставки неякісного товару, позивачем повинно бути доведено факт неправомірної поведінки постачальника (поставки неякісного товару), обставини завдання збитків, причинно- наслідковий зв'язок та вину відповідача.

Судом зазначалось, що обґрунтовуючи позовні вимоги, заявник посилався на те, що на підставі договору №132 від 10.07.2015р. Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» 23.06.2016р. було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» товар, а саме дизельне паливо у кількості 385 літрів. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 55 л палива було одразу заправлено у транспортний засіб, а решту розміщено у каністри для здійснення дозаправки техніки, яка знаходилась на території ремонтної зони підприємства. Позивачем наголошено, що поставлене відповідачем дизельне паливо не відповідає вимогам щодо якості, оскільки внаслідок заправки останнім транспортних засобів у останніх виникли поламки, на ремонт яких Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» було витрачено 112 684,30 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Обставини щодо поставки Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» 23.06.2016р. дизельного палива у кількості 385 літрів суд вважає такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування. При цьому, суд зауважує наступне.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст.32 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами ст.36 Господарського процесуального кодексу України письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно зі ст.34 вказаного нормативно-правового акту господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи (п.2.5 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Наразі, суд зазначає, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

З системного аналізу наведеного вище полягає, що отримання покупцем від постачальника товару за своєю правовою природою є господарською операцією, яка повинна бути відображена у первинному бухгалтерському документі.

Частиною 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Проте, всупереч наведеним вище вимогам чинного законодавства та обов'язку щодо доказування обставин, на які посилається позивач в якості обґрунтування позовних вимог, заявником до матеріалів справи не представлено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів поставки Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» 23.06.2016р. дизельного палива у кількості 385 літрів. Зокрема, не надано видаткової накладної чи акту приймання-передачі, який би засвідчував передачу товару продавцем покупцю.

Крім того, суд також зауважує, що у відповідності до п.2.51 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» сама лише відсутність заперечень учасника судового процесу щодо тих чи інших обставин не свідчить про визнання ним таких обставин: «мовчазне» визнання обставин зі змісту процесуального закону не випливає.

Тобто, у даному випадку, відсутність з боку відповідача змістовних заперечень з приводу поставки у спірний період позивачу дизельного палива у кількості 385 літрів не свідчить про можливість суду достеменно вважати вчиненою вказану вище господарську операцію.

Таким чином, виходячи з наведеного у сукупності, суд дійшов висновку, що заявником належними та допустимими доказами факту протиправної поведінки відповідача, а саме поставки неякісного товару доведено не було.

Щодо посилань Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» на те, що неякісним дизельним паливом, яке було поставлено відповідачем, було заправлено транспортні засоби, внаслідок чого деталі останніх підлягали ремонту, який було здійснено Товариством з обмеженою відповідальністю «Ей Ді Дизель» за рахунок позивача, суд зазначає таке.

Представлені до матеріалів справи рахунки станції технічного обслуговування - Товариства з обмеженою відповідальністю «Ей Ді Дизель» не є належним доказом того, що ремонт здійснювався саме транспортних засобів, які могли бути заправлені дизельним паливом, яке за твердженнями заявника, поставлено відповідачем.

Отже, у суду відсутні підстави достеменно вважати, що пошкодження (поламки) транспортних засобів Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» виникли саме внаслідок заправки автомобілів дизельним паливом, поставленим відповідачем.

Посилання позивача на акти експертизи виробів (пошкоджених деталей транспортних засобів), складені Товариством з обмеженою відповідальністю «Ей Ді Дизель», суд до уваги також не приймає в якості доказів того, що пошкодження виникли саме внаслідок заправки автомобілів паливом, яке, за твердженнями заявника, поставлене відповідачем., оскільки ж/докази того, що таке паливо поставлялось та заправлялось до певного транспортного засобу матеріали справи не містять.

Одночасно, посилання заявника на паспорт якості №4709, виданий Випробувальним центром паливно-мастильних матеріалів, також не є належним доказом поставки саме Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» неякісного палива, оскільки зі змісту останнього не вбачається за можливе встановити звідки було взято зразок для дослідження, що включає підстави вважати, що означений документ складено саме за наслідками випробування палива, яке за твердженнями заявника, поставлене відповідачем.

Таким чином, наведене вище свідчить про те, що твердження заявника про завдання Товариством з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» збитків Товариству з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» внаслідок поставки неякісного товару є такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

Крім того, су вважає за необхідне звернути уваги позивача, що правові наслідки передання товару неналежної якості визначено ст.678 Цивільного кодексу України, згідно якої покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов'язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з'явилися знову після їх усунення) покупець має право за своїм вибором: 1) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару. Якщо продавець товару неналежної якості не є його виготовлювачем, вимоги щодо заміни, безоплатного усунення недоліків товару і відшкодування збитків можуть бути пред'явлені до продавця або виготовлювача товару.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, враховуючи, що позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКСПРЕСС-ТРАНС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «СП ІНТЕРГАЗ» про стягнення збитків в розмірі 112 684,30 грн. позбавлений належного доказового обґрунтування, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для його задоволення.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Судовий збір згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 25.04.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.