КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа№ 910/22057/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

- позивача: повідомлений, але не з'явився;

- відповідача: Авраменко В.Д. довіреність № 592 від 10.01.2017;

- третьої особи: повідомлений, але не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну Аграрного фонду на рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/22057/16 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом фермерського господарства «Агро Захід Буг», с. Ленарівка, Буський р-н, Львівська обл.,

до Аграрного фонду, м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство «Красненський комбінат хлібопродуктів» с. Красне, Буський р-н, Львівська обл.,

про стягнення 88 766,37 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року фермерське господарство «Агро Захід Буг» (надалі - позивач/ ФГ «Агро Захід Буг») звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до Аграрного фонду (далі - відповідач/АФ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - публічне акціонерне товариство «Красненський комбінат хлібопродуктів» ( надалі - третя особа) про стягнення 88766,37 грн. заборгованості, з яких: 14124,87 грн. - інфляційні втрати; 5632,00 грн. - 3% річних та 69009,50 грн. - пеня за період з 04.01.2016 по 10.11.2016.

В обґрунтування заявлених позовних вимог ФГ «Агро Захід Буг» вказує, що на підставі договору відступлення прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016 укладеного між ним та третьою особою до позивача перейшло право вимоги за договором складського зберігання зерна №85/1 від 08.04.2011, який в свою чергу був укладений між відповідачем та ПАТ «Красненський комбінат хлібопродуктів» (третя особа), а тому, оскільки відповідач не виконує свої грошові зобов'язання за договором складського зберігання зерна № 85/1 від 08.04.2011, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних, інфляційні втрати та пеню.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/22057/16 (суддя Грєхова О.А.) позов задоволено частково; стягнуто з Аграрного фонду на користь фермерського господарства "Агро Захід Буг" 3% річних у розмірі 5 632,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 14 124, 87 грн., та судовий збір у розмірі 306,70 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Місцевий господарський суд здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог та враховуючи межі позовну дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 632,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 14 124,87 грн.

Відмовляючи ж у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача 69 009,50 грн. пені за період з 04.01.2016 по 10.11.2016 місцевий господарський суд виходив з того, що договором складського зберігання зерна № 85/1 від 08.04.2011 сторони не передбачили розмір пені.

При цьому місцевий господарський суд керувався приписами ст.ст. 512, 513, 514, 516, 526, 599, 625, 551, 547 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України та ст.ст. 4-3, 32-35, 43, 44, 82-85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Аграрний фонд (надалі- апелянт) звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована порушення місцевим господарським судом норм процесуально права, що виражено у неповному дослідженні доказів наданих позивачем; неповним з'ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; не вжиттям всіх необхідних заходів для повного та всебічного розгляду справи, а також порушення норм матеріально права, зокрема, ст. 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вказує апелянт, місцевим господарським судом не надано належної правової оцінки укладеною між відповідачем та третьою особою у справі договору складського зберігання зерна № 85/1 від 08.04.2011, а саме, п. 6.2 цього договору. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишився і договір відступлення права вимоги прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016, укладеного між позивачем та третьою особою. Так, за твердженнями апелянта, за договором відступлення права вимоги прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016 третьою особою було передано позивачу лише право грошової вимоги до відповідача в сумі основного боргу, а тому вважає безпідставним заявлені позивачем до відповідача позовні вимоги в частині стягнення з останнього трьох процентів річних та інфляційних втрат, які судом було визнано правомірними, як такі, що суперечать положенням п. 6.2. договору складського зберігання зерна № 85/1 від 08.04.2011 та умовам договору відступлення прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 відновлено Аграрному фонду пропущений процесуальний строк на звернення з апеляційною скаргою рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/22057/16; скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.04.2017.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 розгляд апеляційної скарги Аграрного фонду на рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/22057/16 відкладено на 18.04.2017.

05.04.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу Київського апеляційного господарського суду ФГ «Агро Захід Буг» було подано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача.

14.04.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу Київського апеляційного господарського суду від Аграрного фонду надійшло клопотання на виконання вимог ухвали Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017.

Представник відповідача (апелянта) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у апеляційній скарзі підстав та просив задовольнити її повністю.

Третя особа не скористалася наданим їм процесуальним правом бути присутніми у судовому засіданні.Відзиву на апеляційну скаргу третя особа надала. Клопотань чи заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції від третьої особи не надходило.

Враховуючи, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення про час та місце розгляду справи та обмеження процесуального строку розгляду скарг на ухвали місцевих господарських судів, Київський апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи.

Відповідно до п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши представника відповідача (апелянта), перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 08.04.2011 між відкритим акціонерним товариством «Красненський комбінат хлібопродуктів» (в подальшому перейменовано на публічне акціонерне товариство «Красненський комбінат хлібопродуктів" (надалі - зерновий склад) та аграрним фондом (далі - поклажодавець, відповідач) було укладено договір складського зберігання зерна №85/11 (надалі - договір), згідно з умовами якого, поклажодавець зобов'язується передати на зберігання зерновому складу зерно пшениці, жита, ячменю, кукурудзи (об'єктів державного цінового регулювання), якість яких відповідає діючим ДСТУ (зерно), за заліковою вагою в кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшло на карточку поклажодавця і засвідчується відповідними складськими документами, а зерновий склад зобов'язується прийняти таке зерно для зберігання на визначених цим договором умовах і в установлений строк повернути його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, у стані, передбаченому цим договором та законодавством.

У п. 4.3. договору сторони домовились, що розмір відшкодування витрат складає: зберігання, за тонну за 30 календарних днів - 17,50 грн. з ПДВ.

Поклажодавець відшкодовує витрати із зберігання зерна з моменту передачі зерна поклажодавця на зберігання зерновому складу на підставі актів наданих послуг та розрахунку обсягів коштів зберігання зерна як об'єкту державного цінового регулювання в строк до ___ 200___ року ( п. 4.4. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору третя особа прийняла на зберігання від відповідача зерно на загальну суму 825 131,89 грн., і направила відповідні акти виконаних робіт для підписання, які відповідачем були підписані та частково оплачені.

Рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3021/16 позовні вимоги ПАТ «Красненський комбінат хлібопродуктів» до Аграрного фонду про стягнення 220 333,68 грн. заборгованості за договором складського зберігання зерна №85/1 від 08.04.2011, задоволено повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України визначено, що факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Враховуючи, те що рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3021/16 було факт наявності основного боргу в Аграрного фонду перед ПАТ «Красненський комбінат хлібопродуктів» за надані послуги зі зберігання зерна у розмірі 220333,68 грн., відповідно до ст. 35 ГПК України не доводиться знову при вирішенні даного спору.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.05.2016 між публічним акціонерним товариством «Красненський комбінат хлібопродуктів», як первісним кредитором та фермерським господарством «Агро Захід Буг», як новим кредитором було укладено договір відступлення права вимоги № 01/16.

У відповідності до п. 1. 2. договору відступлення прав вимоги, первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стає кредитором за договором складського зберігання зерна №85/11 від 08.04.2011 з усіма додатковими угодами до нього, укладеним між первісним кредитором та аграрним фондом, в тому числі прав стягнення заборгованості за рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі № 910/3021/16 про стягнення з аграрного фонду 220333,68 грн. основної заборгованості за Договором складського зберігання №85/11 від 08.04.2011.

Пунктом 1.2. договору відступлення прав вимоги сторони погодили, що за цим договором новий кредитор одержує право (замість первісного кредитора) вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за основним договором, в тому числі заборгованості за рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі №910/3021/16 про стягнення з Аграрного фонду 220 333,68 грн. основної заборгованості.

Згідно з п. 2.2. договору відступлення прав вимоги новий кредитор зобов'язаний сповістити божника про відступлення права вимоги за цим Договором протягом шести місяців з моменту підписання даного договору шляхом поштового надсилання з повідомленням про вручення боржнику письмового повідомлення та копії цього Договору.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 4.1. договору відступлення прав вимоги).

Про заміну кредитора у зобов'язанні по договору відповідача було повідомлено належним чином листом від 15.11.2016, копія якого мітиться у матеріалах справи.

15.11.2016 позивачем було направило на адресу відповідача претензію-вимогу, в якій ФГ «Агро Захід Буг» просило перерахувати заборгованість за рішенням господарського суду міста Києва від 06.04.2016 у справі №910/3021/16, а також сплатити 14124,87 грн. інфляційних втрат; 5 632,00 грн. 3% річних та 69 009,50 грн. пені.

Факт направлення на адресу відповідача повідомлення про заміну кредитора та претензії-вимоги підтверджується наявною в матеріалах справи копією опису вкладення у цінний лист та квитанції від 23.11.2016.

Однак, відповідач суму заборгованості не сплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Місцевий господарський суд здійснивши перерахунок заявлених позовних вимог та враховуючи межі позовну дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5 632,00 грн. та інфляційних втрат в розмірі 14 124,87 грн.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із таким висновком місцевого господарського суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 ЦК України).

Статтею 514 ЦК України унормовано, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом ( ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми законодавства, на підставі договору відступлення прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016 до позивача перейшло право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов'язань за договором складського зберігання зерна № 85/1 від 08.04.2011.

В силу приписів ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ця норма кореспондується з приписами частини 1 статті 193 Господарського кодексу України.

Зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

При цьому згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року у справі № 3-142гс11.

Таким чином, оскільки за договором відступлення прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016 до позивача перейшло право вимоги належного виконання відповідачем всіх зобов'язань за договором складського зберігання зерна № 85/1 від 08.04.2011, колегія суддів погоджується з вірним та обґрунтованим висновком місцевого суду щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних в межах заявлених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційної інстанції також погоджується з правомірністю відмови судом першої інстанції в частині стягнення з відповідача 69 009,50 грн. пені, враховуючи наступне.

Відповідно ст. 547 та п. 1 ч. 2 ст. 551 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання (в тому числі щодо неустойки) вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 6.2. договору зберігання визначено, що у разі невиконання підпункту 3.3.2 розділу "Права та обов'язки сторін" та пункту 4.4 розділу "Взаєморозрахунки сторін" цього договору поклажодавець за кожний день прострочення платежу виплачує зерновому складу пеню в розмірі --- відсотків його суми. Сплата пені не звільняє сторони від виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Враховуючи те, що позивачем не доведено (ст. 32-33 Господарського процесуального кодексу України) укладення між сторонами у справі письмового правочину щодо забезпечення виконання відповідачем грошового зобов'язання у вигляді неустойки (пені), а розмір пені договором або актом цивільного законодавства у спірних правовідносинах сторін також не встановлено, що виключає правові підстави для стягнення пені, нарахованої позивачем, колегія суддів погоджується з правомірністю відмови місцевим господарським судом в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені.

Твердження апелянта в апеляційні скарзі про порушення судом першої інстанції норми ст. 625 ЦК України, колегією суддів не приймаються, оскільки за договором відступлення прав вимоги № 01/16 від 27.05.2016 до позивача перейшло право вимоги всіх зобов'язань відповідача за договором складського зберігання зерна № 85/11 від 08.04.2011, зокрема, вимагання сплати штрафних санкцій за неналежне виконання умов договору складського зберігання зерна № 85/11 від 08.04.2011.

Стосовно доводів апелянта, що місцевим господарським судом порушено п. 5. ч. 2 ст. 54 ГПК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, необґрунтованими, оскільки в позовна заява містить як норми матеріального права так і обґрунтування позовних вимог.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги твердження відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Аграрного фонду залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/22057/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх