КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р. Справа№ 910/20844/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Мостепанюк В.І. - дов. б/н від 08.02.2017

від відповідача Крисевич В.П. - дов. № 457 від 02.12.2016

від третьої особи не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 30.01.2017 (суддя Мудрий С.М.)

у справі № 910/20844/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія

«Довіра та Гарантія»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4

про визнання нікчемного договору купівлі-продажу прав вимоги від

15.05.2014 р. недійсним та застосування наслідків його недійсності

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 у справі № 910/20844/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та недоведеності тих обставин, які суд вважав встановленими. На думку апелянта, при укладенні оспорюваного договору банк здійснив відчуження активу за ціною, яка є значно нижчою від звичайної ціни, надав переваги одному із власних кредиторів та взяв на себе зобов'язання, внаслідок виконання яких банк було визнано неплатоспроможним тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/20844/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 04.04.2017.

Представником відповідача 04.04.2017 через відділ документообігу Київського апеляційного господарського суду подано відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 розгляд справи відкладено на 18.04.2017 на підставі ст. 77 ГПК України.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явились представники позивача та відповідача, представник третьої особи не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутні в судовому засіданні представники позивача та відповідача не заперечували проти розгляду справи у відсутності представника третьої особи.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки третя особа належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, неявка його представника не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, апеляційний суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній та додаткових поясненнях підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, просив не брати їх до уваги, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про визнання нікчемного договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.05.2014 недійсним та застосування наслідків його недійсності.

В обґрунтування своїх вимог зазначило, що укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.05.2014 згідно рішення Уповноваженої особи є нікчемним на підставі пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За твердженнями позивача, уклавши оспорюваний договір, банк здійснив відчуження майнових прав за ціною, значно нижчою від звичайної (оплата більш ніж на 99 % відрізняється від вартості майнових прав), що є ознакою нікчемності правочину згідно п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім цього, на думку позивача, уклавши договір на описаних умовах банк відмовився від власних майнових вимог до позичальника/іпотекодавця/поручителя та до дня визнання його неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання щодо передачі прав вимоги за кредитним договору новому кредитору без зустрічного отримання коштів у відповідній сумі. Наведене стало однією із підстав його неплатоспроможності та неможливості виконання грошових зобов'язань перед кредиторами, що на підставі п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 38 вищезгаданого Закону є ознакою нікчемності правочину. З огляду на наведене, позивач просив суд визнати недійним договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.05.2014, застосувати наслідки недійсності цього правочину та зобов'язати відповідача повернути позивачу оригінали переданих на виконання договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.05.2014 договорів.

Як встановлено матеріалами справи, 18.06.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (банком) та ОСОБА_4 (позичальником) було укладено кредитний договір №2706/0608/88-242 (далі Кредитний договір), за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії в розмірі 215 890 доларів США на строк з 18.06.2008 по 18.06.2018, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання в повному обсязі у передбачені договором строки.

Умовами Кредитного договору сторони погодили, що забезпеченням виконання зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, сплаті процентів за користування кредитом, пені за несвоєчасну сплату процентів і несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, відшкодування збитків в зв'язку з порушенням умов даного договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання, виступає:

- іпотечний договір №2706/0608/88-242-Z-1, укладений з ОСОБА_4 та посвідчений 18.06.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №1774, предметом іпотеки за яким є квартира АДРЕСА_1;

- договір поруки №2706/0608/88-242-Р-1 від 18.06.2008, укладений з ОСОБА_6,

- договір застави майнових прав №2706/0608/88-242-Z-2 від 18.06.2008, укладений з ОСОБА_4, предметом застави за яким є майнові права на грошові кошти (вклад).

25.05.2012 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (продавцем) та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (покупцем) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №1306, 1307, за умовами якого продавець надав кредити позичальникам за кредитними договорами (в тому числі, за кредитним договором №2706/0608/88-242 від 18.06.2008 та договорами, що забезпечують його виконання), та відступив право вимоги за цими договорами на користь покупця.

Як встановлено матеріалами справи, 13.03.2014 кредитним комітетом АТ «Дельта Банк» прийнято рішення, яке затверджене протоколом №14/52-3 (а. с. 50), відповідно до якого щодо зміни умов кредитування клієнта за Кредитним договором вирішено:

1. За умови внесення на транзитний рахунок 2909% позичальника по Кредитному договору суми не менше ніж 115 000 дол. США.

2. Управлінню адміністрування активних операцій фізичних осіб підготувати договір про розірвання договору іпотеки.

3. Департаменту супроводження операцій клієнтів Банку здійснити списання з рахунків бухгалтерського обліку вартість заставного майна за Кредитним договором, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1.

4. На залишкову суму боргу по Кредитному договору відступити право вимоги факторинговій компанії ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» або іншій факторинговій компанії погодженій із банком за ціною відступлення 5 000, 00 грн.

5. Інші умови Кредитного договору залишити без змін.

6. Строк дії протоколу до 08.07.2014.

З огляду на вищезгадані обставини, 12.05.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (іпотекодержателем) та громадянином України ОСОБА_4 (іпотекодавцем) укладено договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим №3433, про розірвання іпотечного договору №2706/0608/88-242-Z-1, посвідченого 18.06.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №1774.

Підставою розірвання договору іпотеки, є погашення позичальником частини заборгованості по кредиту в сумі не менше ніж 115 000,00 дол. США. Факт погашення позичальником вказаної суми не заперечується сторонами.

Як встановлено матеріалами справи, 15.05.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (покупцем) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги (далі Договір купівлі-продажу), за умовами якого продавець погодився продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю, а покупець - купити права вимоги, прийнявши їх та сплативши загальну купівельну ціну.

Умовами п. 1.1 Договору купівлі-продажу сторони погодили, що загальна купівельна ціна є сумою всіх купівельних цін за права вимоги, зазначених у додатку 1 та становить 5 000,00 грн.

Додатком №1 до Договору купівлі-продажу (Перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги) передбачено, що позичальником є ОСОБА_4. Кредитний договір - №2706/0608/88-242 від 18.06.2008 зі всіма змінами та доповненнями. Права вимоги - загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором на день укладення договору складає 93 565,29 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 15.04.2014 становить 1 100 752,00 грн. Купівельна ціна - за право вимоги за кредитним договором становить 5 000,00 грн.

Згідно п. 2.3 Договору купівлі-продажу права вимоги переходять від продавця до покупця (далі - відступлення) та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги.

15.05.2014 між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (продавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (покупцем) підписано акт приймання-передачі прав вимоги за Договором купівлі-продажу, згідно якого продавець продав (відступив) покупцю, а покупець прийняв права вимоги за Кредитним договором зі всіма змінами та доповненнями до нього, укладеним з ОСОБА_4 Разом з правом вимоги виконання зобов'язань за Кредитним договором покупцю передано оригінали цього договору з усіма змінами та доповненнями до нього, а також всі інші документи, що підтверджують видачу позичальнику кредиту за ним. Цим актом продавець та покупець підтвердили, що покупець сплатив продавцю погоджену сторонами купівельні ціну, яка становить 5 000,00 грн.

Відтак, відповідно до норм чинного законодавства (ст. ст. 512, 514 ЦК України) та вищезазначеного правочину до відповідача перейшло право вимоги до боржника (позичальника) згідно Кредитного договору зі всіма змінами та доповненнями.

Як встановлено матеріалами справи, на підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», відповідно до якого з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ДЕЛЬТА БАНК» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова Владислава Володимировича.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, виконавча дирекція Фонду на підставі ч. 4 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прийняла рішення від 03.08.2015 № 147 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ДЕЛЬТА БАНК» до 02.10.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича до 02.10.2015 включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» на підставі статей 37, 38, 51, ч.1 і 2 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову Владиславу Володимировичу на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Вищезгадана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі Інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому згідно ст.35 ГПК України не потребує доказування.

За приписами ч. 2 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як встановлено матеріалами справи, 11.03.2015 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації Кадировим В.В. видано наказ №67, відповідно до якого вирішено здійснити в АТ «Дельта Банк» перевірку правочинів (інших договорів), вчинених (укладених) АТ «Дельта Банк» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Протоколом засідання комісії з перевірки правочинів (інших договорів) №67 від 24.09.2015 виявлено, що нікчемним правочином згідно ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є, зокрема, договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.05.2014, укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. за реєстровим №3433, а також договір від 12.05.2014 про розірвання іпотечного договору №2706/0608/88-242-Z-1, укладений з ОСОБА_4 та посвідчений 18.06.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим №1774 (згідно п. 1, 2, 3 ч.3 ст. 38).

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Повідомленням № 1304 від 03.11.2015 Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» Кадировим В.В. повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про нікчемність правочинів (в тому числі оспорюваного в даній справі) згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі Постанова пленуму № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Ці правила повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин 1-3, 5 ст. 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абз.2 ч.6 ст. 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», ч.2 ст. 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», ч.2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 12 Закону України «Про іпотеку», ч.2 ст. 29 Закону України «Про страхування», ст.78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом п. 2.9 Постанови пленуму № 11 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом п. 2.5.2 Постанови пленуму № 11 необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони «Крим» та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України»), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За приписами ч.2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин на відміну від оспорюваного є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами в загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову. Сторони нікчемного правочину не зобов'язані виконувати його умови (навіть якщо суд не визнавав його недійсним).

Поряд з тим законом не виключається можливість вирішення судом спорів, пов'язаних з визнанням нікчемних правочинів дійсними, у випадках, встановлених законом (частина друга статті 218, частина друга статті 220 ЦК України).

Відповідно до ст. 207 ГК України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

З огляду на наведене, вищезазначені положення цивільного та господарського законодавства, при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним позивачем повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вище згадувалось, звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначав, що в ході перевірки правочинів (інших договорів) Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на балансі позивача (банку) було виявлено Договір купівлі-продажу, який укладений з численним порушенням чинного законодавства та встановлених Національним банком України заборон та обмежень, відповідно є нікчемним згідно пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так, на підставі ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договори) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Посилаючись на п. 3 ч. 3 ст. 38 згаданого Закону України, позивач стверджував, що уклавши оспорюваний Договір купівлі-продажу банк здійснив відчуження майнових прав за ціною, значно нижчою від звичайної (оплата більш ніж на 99 % відрізняється від вартості майнових прав).

За приписами ст. 180 ГК України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна в господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Положеннями ст.632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, передбачених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до п. 2.14 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Поняття «звичайна ціна» визначене в пункті 14.1.71. Податкового кодексу України, відповідно до якого, - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотнє, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Ринкова вартість - вартість, за яку можливе відчуження об'єкта оцінки на ринку подібного майна на дату оцінки за угодою, укладеною між покупцем та продавцем, після проведення відповідного маркетингу за умови, що кожна із сторін діяла із знанням справи, розсудливо і без примусу (п. 3 Національного стандарту № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого Постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440).

За приписами ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності.

Статтею 13 цього Закону передбачено можливість здійснення рецензування звіту про оцінку майна, що здійснюється на вимогу особи, яка використовує оцінку майна та її результати для прийняття рішень, у тому числі на вимогу замовників (платників) оцінки майна, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, судів та інших осіб, які мають заінтересованість у неупередженому критичному розгляді оцінки майна, а також за власною ініціативою суб`єкта оціночної діяльності. Підставою для проведення рецензування є письмовий запит до осіб, які відповідно до цієї статті мають право здійснювати рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна).

Оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності - суб`єкти господарювання несуть згідно ст. 32 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема, за недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Як встановлено матеріалами справи, об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги у даному випадку є безпосередньо право вимоги.

Проте позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів (як то звіту чи оцінки суб'єкта оціночної діяльності про дійсну вартість відступлених прав вимоги), з яких можливо було б зробити висновок саме щодо рівня звичайних цін або ринкової вартості подібного права вимоги, що діяли на момент укладання Договору відступлення права вимоги, відтак встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартості права вимоги, визначеної позивачем та відповідачем у Договорі відступлення права вимоги, є неможливим.

Крім цього, позивачем не надано додатку 1 (Переліку договорів та купівельної ціни за права вимоги) до Договору купівлі-продажу, з якого можна було б встановити купівельну вартість, яку позивач сплатив на відступлене йому право за Кредитним договором.

Оскільки позивачем не доведено, що право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги, посилання позивача (апелянта) на вищезгадані обставини є безпідставними.

Враховуючи, що в результаті виконання сторонами оспорюваного правочину були отримані результати - банком кошти, а відповідачем - право вимоги, твердження позивача (апелянта) щодо безпідставного відчуження майна та/або відмови від власних майнових вимог є необгрунтованими, оскільки безоплатне відчуження майна та/або відмова від власних майнових вимог не можуть передбачати отримання коштів, як оплату за відчужене майно.

Твердження позивача (апелянта) про те, що він надав відповідачу - кредитору банку не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами банку переваги не заслуговують на увагу, оскільки кредитор - це юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до банку. Відповідач як на дату укладення оспорюваного правочину, так і пізніше не мав й не має жодних вимог до позивача та відповідно не може бути його кредитором, адже позивачем не надано будь-яких доказів перебування відповідача в статусі кредитора банку та отримання ним в результаті укладення та виконання оспорюваного правочину переваг та пільг тощо.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог банку про визнання недійсним Договору купівлі-продажу за недоведеності ним наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання укладеного між сторонами спору договору про відступлення права вимоги недійсним та підстав нікчемності правочину, які встановлені ч. 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Позовні вимоги про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину та зобов'язати відповідача повернути позивачу оригінали договорів, переданих на виконання Договору купівлі-продажу не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання оспорюваного правочину недійсним.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 у справі № 910/20844/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/20844/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко