ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р.Справа № 916/3283/16

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курка Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №2975 від 06.12.2016р.

Від відповідача: Гачак І.О. за довіреністю №9541 від 25.10.2017р.

Від третьої особи: не з'явився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства „Українська залізниця" в особі регіональної філії „Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства „Українська залізниця" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю „Пройм логістік", про стягнення 36 421,71 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі по тексту - ОСОБА_4) звернулась до господарського суду Одеської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю „ТК Енерго-Інвест" (далі по тексту - ТОВ „ТК Енерго-Інвест") про стягнення заборгованості у загальному розмірі 36 421,71 грн., яка складається із попередньої оплати у розмірі 35 285,80 грн., збитків від інфляції у розмірі 988,00 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 147,91 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання „ТК Енерго-Інвест" прийнятих на себе зобов'язань за договором постачання №04/10-1 від 04.10.2016р. в частині поставки товару у кількості відмінній, ніж було обумовлено сторонами вказаного договору.

Ухвалою від 18.01.2017р. господарський судом у порядку ст. 27 ГПК України було залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: публічне акціонерне товариство „Українська залізниця" та товариство з обмеженою відповідальністю „Прайм логістик".

Крім того, господарський суд за клопотанням позивача у порядку ст. 38 ГПК України витребував від публічного акціонерного товариства „Українська залізниця" витяги із книги пред'явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14) та книги реєстрації комерційних несправностей (форма ГУ-98) стосовно вагону №67696583, що відправлявся за накладною №51484095 від ст. Красний Лиман Донецької залізниці до ст. Мамалига Львівської залізниці

Ухвалою від 15.02.2017р. господарським судом було задоволено клопотання ОСОБА_4 про заміну первісного відповідача належним відповідачем та здійснена заміна, у порядку, передбаченому ст. 24 ГПК України, неналежного відповідача по даній справі товариство з обмеженою відповідальністю „ТК Енерго-Інвест", на належного - публічне акціонерне товариства „Українська залізниця" в особі регіональної філії „Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства „Українська залізниця" (далі по тексту - ПАТ „Українська залізниця").

09.03.2017р. до господарського суду від ПАТ „Українська залізниця" надійшло клопотання (вх. №2-1374/17) про передачу справи №916/3283/16 за підсудністю до господарського суду Львівської області для слухання по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 ГПК України справи у спорах, що виникають при виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також справи про визнання недійсними актів розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача.

Господарським судом з дотриманням правил територіальної підсудності було порушено провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ „ТК Енерго-Інвест", місцезнаходженням якого згідно з витягом Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань від 22.11.2016р. за №22388137 є АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 1 ст. 16, ч. 3 ст. 17 ГПК України віднесені до підсудності господарського суду справи у спорах, що виникають з договору перевезення, в яких одним з відповідачів є орган транспорту, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням цього органу. Справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Керуючись приписами ГПК України, господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання ПАТ „Українська залізниця" про передачу справи №916/3283/16 за підсудністю до господарського суду Львівської області, оскільки дана справа була прийнята судом до провадження з дотриманням правил підсудності, а, отже, повинна бути розглянута господарським судом Одеської області по суті і у випадку зміни підсудності такої справи, тобто у зв'язку із заміною неналежного відповідача на належного. З огляду на вище викладене, господарським судом було відмовлено ПАТ „Українська залізниця" у задоволенні вказаного клопотання, про що було зазначено у протоколі судового засідання від 13.03.2017р.

21.03.2017р. позивачем було подано до господарського суду клопотання (2-1571/17) про зміну предмета позову, у відповідності до якого позивач просить суд стягнути з відповідача 35 285,80 грн. у якості відшкодування збитків, завданих нестачею вантажу.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Відповідно до абзацу 1, 4, 7 п. 3.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами і доповненнями) право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене вище, а також приймаючи до уваги зміст поданої позивачем заяви, господарський суд доходить висновку, що позивачем було зменшено розмір заявлених позовних вимог, оскільки останній не підтримав стягнення із відповідача збитків від інфляції та трьох відсотків річних, та змінено правову кваліфікацію заявлених до стягнення грошових коштів.

Підсумовуючи вищевикладене, дана заява була прийнята судом до розгляду. При цьому, господарський суд відхиляє доводи відповідача, викладені у запереченнях від 11.04.2017р. на заяву про зміну предмета позову, оскільки позивачем було подано клопотання про зміну предмета позову до початку розгляду судом справи по суті, який розпочався у судовому засіданні, яке відбулось 11.04.2017р.

14.04.2017р. до господарського суду надійшло клопотання від ОСОБА_4 (вх. №2-2130/17) про зменшення розміру позовних вимог, у відповідності до якого позивач просить суд стягнути із відповідача 32 280,91 грн. у якості відшкодування збитків, завданих нестачею вантажу. Вказана редакція позовних вимог була прийнята до розгляду судом як остаточна.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

04.10.2016р. між ОСОБА_4 (Покупець) та ТОВ „ТК Енерго-Інвест" (Постачальник) було укладено договір постачання №04/10-1, у відповідності до п. п. 1.1, 1.2 якого Постачальник зобов'язується поставити Покупцю вугільну продукцію (далі - вугілля), в асортименті, за ціною, за реквізитами, в строки, в кількості та з якісними характеристикам, погодженими сторонами в специфікаціях до договору. Покупець зобов'язується прийняти вугілля та оплатити його вартість відповідно до умов цього договору.

Приписами ч. ч. 1, 4, 6 ст. 265 Господарського кодексу України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Сторони для визначення умов договорів поставки мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим Кодексом чи законами України. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно з п. п. 1.4, 1.5 договору постачання №04/10-1 від 04.10.2016р. вугілля, що поставляється за договором, є власністю Постачальника. Право власності на вугілля та усі ризики втрати або пошкодження вугілля (або його частини) переходять до Покупця з моменту передачі вугілля перевізнику, що підтверджується датою вказаною залізничною станцією відправлення на залізничний накладній про приймання вантажу до перевезення, якщо інше не передбачено в специфікаціях до договору.

З п. п. 2.7, 2.8 договору постачання №04/10-1 від 04.10.2016р. вбачається, що по кожній партії вугілля Постачальник передає Покупцю наступні документи: посвідчення про якість; копії залізничних накладних про приймання вантажу вантажоперевізником, завірені вантажовідправником; рахунок-фактуру; акти приймання-передачі вугільної продукції (оригінали). Підписання акту приймання-передачі вугільної продукції свідчить про приймання вугілля Покупцем та документів до нього.

Вимоги щодо якості та кількості вугілля, постачання яких здійснюватиме ТОВ „ТК Енерго-Інвест", були погоджені сторонами договору шляхом підписання специфікації №1 до договору постачання №04/10-1 від 04.10.2016р. З п. п. 8 та 10 специфікації №1 вбачається, що станція Мамалига Львівської області була визначена станцією призначення (код станції 367304), строк поставки - жовтень 2016р.

На виконання умов договору постачання №04/10-1 від 04.10.2016р. та виставленого ТОВ „ТК Енерго-Інвест" рахунку на оплату №9 від 05.10.2016р., позивачем було перераховано на користь ТОВ „ТК Енерго-Інвест" грошові кошти у розмірі 200 226,40 грн., що підтверджується платіжним дорученням №634 від 07.10.2016р. При цьому, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на визначення у графі платіжного доручення №634 від 07.10.2016р. отримувачем товариства з обмеженою відповідальністю „Інтер-ресурс ЛТД", всі інші реквізити вказаного платіжного доручення відповідають реквізитам, наданим ТОВ „ТК Енерго-Інвест" позивачу разом із рахунком на оплату №9 від 05.10.2016р. Факт отримання грошових коштів у розмірі 200 226,40 грн. від ОСОБА_4 на виконання умов договору постачання №04/10-1 від 04.10.2016р. під час розгляду даної справи з боку ТОВ „ТК Енерго-Інвест" не заперечувався.

З матеріалів справи вбачається, що 03.04.2016р. між ТОВ „ТК Енерго-Інвест" (Покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю „Прайм логістик" (Постачальник) було укладено договір постачання №03/10-1, у відповідності до п. 2.1 якого Постачальник зобов'язується передати Покупцю вугільну продукцію в асортименті, за ціною, реквізитами, строки, кількості та з якісними характеристиками, погодженими сторонами у специфікаціях до договору. Специфікацією №1 до договору №03/10-1 від 03.10.2016р. сторонами було визначено, що товариство з обмеженою відповідальністю „Прайм логістик" здійснює поставку вугілля марки АМ 13-25 на адресу ОСОБА_4 (Вантажоодержувача).

На підставі накладної №51484095 від 06.10.2016р. товариство з обмеженою відповідальністю „Прайм логістик" відправило зі станції „Красний Лиман" Донецької залізниці на станцію Мамалига Львівської залізниці на адресу позивача антрацит (марки АМ 13-25) у вагоні №67696583, який завантажений навалом, загальною масою 67 100 кг. Зважування вантажу здійснювалось вантажовідправником, вантаж був погружений нижче бортів, укатаний катком та маркований.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Згідно з п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 р. N 457 „Про затвердження Статуту залізниць України" (з наступними змінами і доповненнями; далі - Статут залізниць України) накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

15.10.2016р. на станції Мамалига Львівської залізниці уповноваженими особами було складено акт загальної форми №12 (форма ГУ-23), з якого вбачається, що обставинами, які викликали складання акту, стало виявлення слідів течі та виїмки розміром 1 500 мм на 2 000мм.

16.10.2016р. на станції Мамалига Львівської залізниці при комісійному зважування вагона №67696583 на 150 тонних вагах було виявлено недостачу вантажу, яка склала 12 160 кг, про що було складено акт загальної форми №13.

Крім того, 16.10.2016р. на станції Мамалига Львівської залізниці посадовими особами було складено комерційний акт серії АА №1/1 (форма ГУ-22), яким було підтверджено недостачу вантажу у розмірі 12 160 кг., встановлено технічну несправність вагону та виявлено виїмки розміром 1 500 мм. на 2 000 мм.

Приймаючи до уваги викладене, ОСОБА_4 звернулась до суду з позовними вимогами до ПАТ „Українська залізниця" про стягнення 32 280,91 грн. збитків, завданих вантажоодержувачу внаслідок нестачі 12 160 кг вантажу, відправленого останньому по накладній №51484095 від 06.10.2016р.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 31 Статуту залізниць України, залізниця зобов'язана подавати під завантаження справні, придатні для перевезення відповідного вантажу, очищені від залишків вантажу, сміття, реквізиту, а у необхідних випадках - продезінфіковані вагони та контейнери. При цьому, придатність рухомого складу (вагонів) для перевезення вантажу в комерційному відношенні визначається відправником, якщо завантаження здійснюється його засобами, або залізницею, якщо завантаження здійснюється засобами залізниці.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 32 Статуту залізниць України відправник зобов'язаний підготувати вантаж до перевезення з урахуванням його схоронності під час транспортування і здійснювати навантаження з виконанням Технічних умов.

Приписами ст. 924 ЦК України визначено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

За змістом ч. 2 ст. 308, ч.3 ст. 310 Господарського кодексу України відповідальність перевізника за збереження вантажу виникає з моменту прийняття вантажу до перевезення та припиняється з моменту його видачі одержувачу в пункті призначення. Згідно ст. 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, у разі втрати або нестачі вантажу перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Відповідно до ч.1 ст. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству. У відповідності до ст. 113 Статуту залізниць України за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин. Положеннями ст. 114 Статуту залізниць України передбачено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі. Недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення. Згідно зі статтею 115 Статуту, вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу.

В свою чергу, у відповідності до вимог ст. 314 Господарського кодексу України перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. Згідно з п/п "а" ст. 111 Статуту залізниць України залізниця звільняється від відповідальності за втрату, нестачу, псування або пошкодження вантажу у разі, коли вантаж надійшов у непошкодженому вагоні (контейнері) з непошкодженими пломбами відправника чи без пломб, коли таке перевезення дозволено Правилами, а також якщо вантаж прибув у непошкодженому відкритому рухомому складі, завантаженому засобами відправника, якщо немає ознак втрати, псування або пошкодження вантажу під час перевезення.

У відзиві на позовну заяву ПАТ „Українська залізниця" зазначало, що позивач всупереч вимогам приписів ГПК України не було доведено вину відповідача у нестачі вантажу, яка становить 12 160 кг., з приводу чого господарський суд зазначає, що в силу законодавчих приписів перевізник вважається винним у недостачі вантажу, якщо не доведе іншого, тобто у даному випадку саме на відповідача покладено обов'язок доводити відсутність власної вини при перевезенні вантажу. Проте, ПАТ „Українська залізниця" не було надано господарському суду жодного доказу на відсутність вини при виконанні договірних відносин з перевезення вантажу.

Підсумовуючи вище викладене, господарський суд доходить висновку, що відповідальність перед позивачем за нестачу вантажу повинна покладатися на ПАТ „Українська залізниця".

Відповідно до пункту 27 Правил видачі вантажів (розділ 8 Правил перевезень), затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000р. №644 зареєстрованих в Міністерстві юстиції 24.11.2000р. за №862/5083 (з наступними змінами та доповненнями) вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто. При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить, 2 % маси, зазначеної в перевізних документах, зокрема, для вантажів рідких або зданих до перевезення в сирому (свіжому) або у вологому стані; 1 % маси, зазначеної в перевізних документах, зокрема, для мінерального палива.

Варто зазначити, що позивач, здійснюючи розрахунок норми природної втрати антрациту, було використаної коефіцієнт, який складає 2% від маси нетто вантажу, розмір якої, за переконанням останнього, становить 1 342 кг. Варто зазначити, що відповідач також наполягав на необхідності застосування вказаного коефіцієнта.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що вантаж, який перевозився відповідно до накладної №51484095 від 06.10.2016р. (антрацит, тобто мінеральне паливо) не було здано у вологому або сирому стані, у зв'язку з чим, до названого вантажу для визначення норми природної втрати підлягає застосуванню коефіцієнт у розмірі 1 %, на відміну від використаного позивачем.

Приймаючи до уваги відсутність у господарського суду повноважень виходити за межі позовних вимог, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ „Українська залізниця" про стягнення збитків у розмірі 32 280,91 грн. (12 160кг. - 1 342 кг. = 10 818 кг.; 10 818 кг. * 2 948,00 грн. = 32 280,91 грн.).

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем з дотриманням вимог ст. 115 Статуту залізниць України було визначено розмір завданих збитків, оскільки вартість поставленого вантажу підтверджується специфікацією №1 до договору поставки №04/10-1 від 04.10.2016р., рахунком на оплату №9 від 05.10.2016р. та видатковою накладною №10 від 15.10.2016р.. Наведене спростовує доводи відповідача про відсутність в матеріалах справи належних доказів на підтвердження вартості втраченого при перевезенні вантажу.

Окрім того, господарський суд відхиляє доводи ПАТ „Українська залізниця" в частині посилання на відсутність в матеріалах справи будь-яких документів на підтвердження виникнення правовідносин залізниці чи вантажовідправника з ТОВ „ТК Енерго-Інвест", оскільки за клопотанням третьої особи до матеріалів справи було долучено договір постачання №03/10-1 від 03.10.2016р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю „Прайм логістик" та ТОВ „ТК Енерго-Інвест".

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, господарський суд дійшов висновку про необхідність задоволення заявлених позовних вимог у повному обсязі шляхом присудження до стягнення з ПАТ „Українська залізниця" на користь ОСОБА_4 завданих нестачею вантажу збитків в сумі 32 280,91 грн. відповідно до ст. ст. 11, 509, 525, 526, 610, 612, 629, 909, 924 Цивільного кодексу України, ст. ст. 179, 193, 265, 308, 310, 314 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 24, 31, 32, 110, 111, 114, 115 Постанови Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 р. N 457 „Про затвердження Статуту залізниць України", п. п. 5, 6 Правил перевезення у вагонах відкритого типу, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 20.08.2001р. №542.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, решта суми судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 32, 33, 35, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства „Українська залізниця" /03680, м. Київ, вул. Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815/ в особі регіональної філії „Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства „Українська залізниця" /79007, Львівська область, місто Львів, Галицький район, вул. Гоголя, будинок 1, ідентифікаційний код 40081195/ на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 /АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки фізичної особи - платника податків НОМЕР_1/ завдані нестачею вантажу збитки у сумі 32 280 грн. 91 коп. /тридцять дві тисячі двісті вісімдесят грн. 91 коп./, судовий збір у розмірі 1 221 грн. 33 коп. /одна тисяча двісті двадцять одна грн. 33 коп./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 24 квітня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна