ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

20.04.2017 р. Справа№ 4/2818-2/389

Суддя господарського суду Львівської області Горецька З.В., за участю секретаря судового засіданні ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали скарги на дії органу державної виконавчої служби ПрАТ Червоноградський інформаційно-обчислювальний центр від 20.02.2017 року за вх. № 815/17

у справі № 4/2818-2/389

за позовом: Відкритого акціонерного товариства Червоноградський інформаційно-обчислювальний центр (м. Червоноград)

до відповідача: Державного відкритого акціонерного товариства Червоноградське гірничо-монтажне управління (м. Червоноград)

про: стягнення заборгованості в розмірі 19 484,11 грн.

Представники сторін:

від позивача (скаржника): ОСОБА_2 - представник

від відповідача (боржника): не зявився

від субєкта оскарження: ОСОБА_3

Судове засідання проводилося в режимі відеоконференції.

Представникам сторін роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило.

СУТЬ СПРАВИ:

22.02.2017 року ПрАТ Червоноградський інформаційно-обчислювальний центр в порядку ст.121-2 ГПК України звернулось до Господарського суду Львівської області зі скаргою на постанову державного виконавця Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області та його неправомірну бездіяльність.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.02.2017 року скаргу на дії державного виконавця прийнято до розгляду та призначено на 14.03.2017 року. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання з'явився, підтримав вимоги, заявлені у скарзі.

Представник відповідача вимоги ухвал суду не виконав, явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, хоча і був своєчасно, належним чином, відповідно до ст. 64 ГПК України, повідомлений про час, місце і дату розгляду скарги, про що свідчить повернутий на адресу суду поштовий конверт №12924/17 від 05.04.2017 року з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», а явка останнього була визнана судом та визначена в ухвалах суду обовязковою.

Пунктом 3.9.1. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції встановлено, що в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Представник Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області в судове засідання з'явився, проти задоволення скарги заперечив, письмове пояснення на вимогу суду надав, в якому просить суд відмовити в задоволенні скарги.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позиція кожної з сторін, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 28.02.2006 вирішено стягнути з ДВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління» в користь ПАТ «ЧЮЦ» 19 484, 11 грн. боргу, 194, 84 грн. державного мита та 118 грн. вартості витрат на по інформаційно-технічному забезпеченню.

На підставі цього рішення, Господарським суду Львівської області 31.03.2006р. було видано наказ № 4/2818/-2/389 про стягнення з ДВАТ «Червоноградське ГМУ» названих коштів.

Тривалий час рішення суду в примусовому порядку не виконувалось, а з часом державною виконавчою службою взагалі було втрачено цей наказ.

У зв'язку з цим, позивач звернувся у Господарський суд Львівської області із заявою про видачу дублікату цього наказу та поновлення пропущеного строку на його предявлення до примусового виконання

Ухвалою Господарського суду від 20.10.2015р. поновлено строк на пред'явлення наказу № 4/2818/-2/389 до виконання.

Ухвалою Господарського суду від 11.01.2016р., за заявою, було видано дублікат наказу від 31.03.2006р. № 4/2818/-2/389.

17.02.2016р. цей наказ був предявлений до примусового виконання у ВДВС Червоноградського МУЮ.

24.02.2016 року відкрито виконавче провадження №50300942 по стягненню вказаної заборгованості, згідно наказу.

25.05.2016 року наказ було повернуто без виконання.

У серпні 2016 року стягував повторно звернувся із пред»явленням наказу до примусового виконання.

Постановою від 08.08.2016 року державним виконавцем Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області відкрито виконавче провадження №51874840 про стягнення з ДВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління» 19 484,11 грн. боргу, 194,84 грн. державного мита та 118,00 грн. вартості на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

27.01.2017 року державним виконавцем цього відділу ДВС винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Скаржник не згідний із цією постановою, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Стягував стверджує, що при здійсненні виконавчого провадження державним виконавцем крім надіслання запитів у реєструючи органи, для виконання рішення суду фактично більше нічого не робилося. Це підтверджується Інформаційною довідкою по цьому виконавчому провадженню № 51874840. Зокрема, як вбачається з інформаційної довідки по цьому виконавчому провадженню державним виконавцем, фактично крім направлення у реєструючі органи запити та формального накладення арешту більше нічого не було зроблено.

Відповідно до ч.1 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, крім формального накладення арешту та направлення запиту в реєструючи органи, наділений значно більшим обсягом прав, які він вправі застосувати при проведенні виконавчих дій (ч.3 ст. 18 Закону), та правами передбаченими «Інструкцією з організації примусового виконання рішень» затв. наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. № 512/5, зареєстр. в Мінюсті 02.04.2012р. за №489/20802.

Зокрема, державний виконавець вправі безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх, описувати та накладати арешти, опечатувати, вилучати, з подальшою їх реалізацією на торгах, вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, а також багато інших дій.

Крім того, він наділений правом здійснювати примусовий привід боржника, та звертатися у правоохоронні органи для притягнення боржника до кримінальної відповідальності передбаченої ст. 382 КК України.

Однак як стверджує скаржник, державний виконавець окрім пасивного листування з реєструючими органами сидячи в кабінеті більше нічого не зробив, навіть не здійснював вихід за місцем реєстрації боржника.

Суб»єкт оскарження проти скарги заперечує повністю, просить суд відмовити в задоволенні скарги.

Суб»єкт оскарження погоджується, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, то відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» вони виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не державними виконавцями.

Положення ч.3 ст.4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» коли керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача, на практиці не застосовуються положення щодо виконання даних рішень державною виконавчою службою, отже, для виконання такого рішення необхідно звертатися до Державної казначейської служби.

А отже, використання положень ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» фактично унеможливлюється, оскільки рахунки ВАТ "Червоноірадське гірничо-монтажне управління" органом казначейства не обслуговуються.

З огляду на вищенаведене, на думку суб»єкта оскарження, скасування постанов про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.01.2017 року не є доцільним.

При прийнятті ухвали суд виходив з наступного.

Згідно ст. 1 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення)

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно абзацу 1 ч. 2 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 17 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України Про виконавче провадження N606-XIV від 21 квітня 1999 року, рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскарженні в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст. 13 Закону України Про державну виконавчу службу N606-XIV від 21 квітня 1999 року, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскарженні до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 45 ГПК України, господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

Зазначена процесуальна норма узгоджується з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно ст.ст. 115, 116 ГПК України, рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

В ході судового розгляду скарги встановлено, що у постанові від 27.01.2017 року про повернення виконавчого документа стягувачеві вказано, що наказ Господарського суду Львівської області було повернуто на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, відсутність у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні протягом року виконавцем відповідно до цього Закону Заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ч.2 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.3 статті 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Враховуючи норми чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що державний виконавець не вправі був повертати наказ господарського суду, а зобов»язаний в силу вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувану цих коштів, адже наказ повернуто виконавець на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Суб»єкт оскарження підтвердив судовому засіданні, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, то відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження» вони виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, а не державними виконавцями.

Державним виконавцем також зазначалось, що положення ч.3 ст.4 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» на практиці не застосовуються щодо виконання даних рішень державною виконавчою службою, тому, для виконання такого рішення необхідно звертатися до Державної казначейської служби і те, що використання положень ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» фактично унеможливлюється, оскільки рахунки ВАТ "Червоноградське гірничо-монтажне управління" органом казначейства не обслуговуються. Суд не бери до уваги дані твердження державного виконавця, оскільки вони не підтверджується належними та допустимими доказами.

За змістом ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» N606-XIV від 21 квітня 1999 року , на державного виконавця покладено обов'язок у повному обсязі, неупереджено та своєчасно вчиняти виконавчі дії.

Статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» N606-XIV від 21 квітня 1999 року встановлено обов'язок державного виконавця використовувати надані йому права при здійсненні виконавчих дій, відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, відповідно до приписів даної норми Конституції, органи і посадові особи, що здійснюють дії спрямовані на виконання судового рішення зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, Законом України "Про виконавче провадження" та іншими законами України.

Відповідно до ст. 115 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Таким чином, дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа призвели до порушення останнім прав стягувача як сторони виконавчого провадження.

Враховуючи вищевикладене, постанова державного виконавця Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 від 27.01.2017 року №51874840 про повернення виконавчого документа стягувачеві є незаконною, необґрунтованою та безпідставною.

Відповідно до п. 9.13 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє. При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження, замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Згідно з ч. 1 ст. 121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Частиною 3 ст. 121-1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

За таких обставин скарга підлягає задоволенню з винесенням відповідної ухвали.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тому, виходячи з вищенаведеного, керуючись ст.ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу ПрАТ «Червоноградський інформаційно-обчислювальний центр» - задоволити.

2. Визнати дії та бездіяльність державного виконавця Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 при виконанні рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2006 року про стягнення ДВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління» в користь ПАТ «ЧІОЦ» 19 484,11 грн. боргу 194,84 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення неправомірними.

3. Скасувати постанову державного виконавця Червоноградського МВ ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 від 27.01.2017 року №51874840 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

4. Зобов'язати державного виконавця Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області ОСОБА_3 вжити заходів для виконання рішення Господарського суду Львівської області від 28.02.2006 року про стягнення ДВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне управління» в користь ПАТ «ЧІОЦ» 19 484,11 грн. боргу 194,84 грн. державного мита та 118,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення.

Суддя Горецька З. В.