ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2017 року Справа № 904/11239/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сизько І.А. (доповідач),

суддів: Джихур О.В., Широбокової Л.П.,

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М.,

представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 в судове засідання не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.02.2017р. по справі №904/11239/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд", м.Тульчин Вінницької області

до відповідача-1: товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Актив", м. Дніпро

відповідача-2: товариства з обмеженою відповідальністю "Правовий Сервіс", м. Дніпро

про визнання недійсним договору поруки

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (далі ТОВ "Терра Фуд") звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Рост Капітал Актив" (далі ТОВ "Рост Капітал Актив" (перший відповідач)), товариства з обмеженою відповідальністю "Правовий Сервіс" (далі ТОВ "Правовий Сервіс" (другий відповідач)) про визнання недійсним з моменту укладення договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015р.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 01.02.2017р. по справі №904/11239/16 (суддя Ярошенко В.І.) в задоволенні позову ТОВ "Терра Фуд" відмовлено в повному обсязі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, господарський суд виходив з того, що договір поруки № 23/09-15 від 23.09.2015р не суперечить нормам законодавства, обов`язкової згоди боржника на укладення такого правочину норми чинного законодавства не вимагають; позивачем не доведені обставини, з якими закон пов`язує недійсність правочину в зв`язку з його фіктивністю.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ "Терра Фуд" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.02.2017р. по справі №904/11239/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, визнати недійсним з моменту укладення договір поруки № 23/09-15 від 23.09.2015р., укладений між ТОВ "Правовий Сервіс" та ТОВ "Рост Капітал Актив".

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення; господарським судом зроблені хибні висновки щодо причини виникнення спору, оскільки позивач посилався не на ст. 626 Цивільного кодексу України, а на ст. ст. 203, 234 Цивільного кодексу України; спірний правочин суперечить п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки, укладаючи даний правочин, сторони не мали на меті реального настання правових наслідків, правочин укладений для зміни підсудності справи, отже, правочин є фіктивним; господарським судом безпідставно не задоволено клопотання позивача про витребування доказів в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач-1 - ТОВ "Рост Капітал Актив" проти її задоволення заперечує, посилається на відповідність рішення господарського суду нормам чинного законодавства, фактичним обставинам та матеріалам справи, зазначаючи, що посилання позивача на фіктивність договору поруки є безпідставними, оскільки за даним договором відповідачем-2 було частково виконано передбачені договором зобов`язання з оплати вартості наданих послуг, а саме, сплачено грошову суму в розмірі 50,00 грн.

Відповідач-2 - ТОВ "Правовий Сервіс" у відзиві на апеляційну скаргу просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на відповідність договору поруки нормам діючого законодавства, його часткове виконання поручителем, визнання боргу за цим правочином в повному обсязі, суб`єктивний характер доводів позивача про зміну підсудності в зв`язку з укладенням спірного договору.

03.04.2017р. ТОВ "Правовий Сервіс" подано до Дніпропетровського апеляційного господарського суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача-2.

В судове засідання 18.04.2017р. представники позивача, відповідача-1 та відповідача-2 не з`явились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином (а.с.173, 176, 177), клопотань про відкладення розгляду справи від сторін не надходило.

За положеннями ст. 22 Господарського процесуального кодексу України явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, тому справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи факт належного сповіщення сторін про час та місце судового засідання, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу можливо розглянути в цьому судовому засіданні за відсутності представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

23.09.2015р. між ТОВ "Рост Капітал Актив" (експедитор) та ТОВ "Терра Фуд" (замовник) укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 272-ІФ, відповідно до умов якого транспорт для перевезення вантажів надається на підставі письмової заявки, переданої замовником експедитору електронною поштою ; заявка є невід`ємною частиною договору, повинна бути повністю заповнена та містити наступну інформацію: адреса та час подачі автотранспорту під навантаження (пункт відправлення); найменування вантажоодержувача; найменування вантажу; пункт призначення і маршрут руху; інформацію про властивості вантажу; тип рухомого складу; максимальна вага вантажу брутто; попередня вартість послуги; ПІБ відповідального менеджера замовника з зазначенням номеру телефону; особливі умови перевезення; номер договору (п. 1.1 договору (а.с.12-17)).

За п. 4.2 договору, фактична вартість послуг визначається на підставі рахунків-фактур, що виставляються експедитором за виконану заявку замовника.

Термін дії договору встановлюється з моменту підписання до 31 грудня 2015 року (п. 8.1 договору).

23.09.2015 між ТОВ "Правовий Сервіс" (поручитель) та ТОВ "Рост Капітал Актив" (кредитор) укладено договір поруки № 23/09-15, відповідно до предмету якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, поручитель зобов'язується солідарно із ТОВ "Терра Фуд" (боржник) відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань відповідно до договору № 272-ІФ на транспортно-експедиційне обслуговування від 23.09.2015 (далі основний договір), укладеного між кредитором та боржником (п. 1.1 договору поруки (а.с.18-19)).

Поручитель відповідно до п. 1.1 договору відповідає перед кредитором у наступному обсязі: за зобов'язаннями з оплати грошового боргу, відповідно до основного договору в сумі вартості наданих послуг, але не більше 100 грн. (п. 1.2 договору поруки).

Пунктом 2.1.1 договору поруки сторони домовились, що поручитель зобов'язується виконати зобов'язання у наступному порядку: у випадку не виконання боржником грошового зобов'язання, визначеного відповідно до п. 1.2 цього договору, понад сім банківських днів з моменту пред'явлення вимоги кредитором боржнику, поручитель зобов'язується за вимогою кредитора протягом двох банківських днів з дати надходження до нього такої вимоги, сплатити за грошовими зобов'язаннями боржника, у розмірі, що не перевищує суму, передбачену п. 1.2 цього договору.

У випадку невиконання зобов'язань, які виникли з основного договору, боржник і поручитель відповідають перед кредитором солідарно (п. 5.1 договору поруки).

Пунктом 5.3 договору поруки встановлено, що керуючись ст. 559 Цивільного кодексу України сторони домовились, що порука припиняється, а термін дії цього договору закінчується, в разі повного виконання зобов'язань вказаних в п. 1.2 даного договору та припинення забезпеченого порукою зобов'язання.

Посилаючись на те, що договір поруки № 23/09-15 від 23.09.2015р. на момент його вчинення суперечив ст. ст. 203, 234 Цивільного кодексу України, оскільки є фіктивним та укладався з метою зміни територіальної підсудності у справі №904/10149/16, позивач просив суд визнати його недійсним.

Згідно ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За положеннями ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України визначено, що договір набирає чинності з моменту його укладення.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно частин 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Пунктом 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Частинами 1, 2 ст. 554 Цивільного кодексу України регламентовано, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Таким чином, укладення договору поруки не змінює зобов`язання боржника за основним договором.

Чинним законодавством України та умовами як основного договору, так і оспорюваного договору поруки не встановлено обов'язок кредитора та поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором, а волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки.

Виходячи із положень статей 553, 554, 626 Цивільного кодексу України, договір поруки є двостороннім правочином, що укладається з метою врегулювання відносин між кредитором і поручителем, порука створює права для кредитора та обов'язки для поручителя, безпосередньо на права та обов'язки боржника цей вид забезпечення виконання зобов'язання не впливає, оскільки зобов'язання боржника в цьому випадку не встановлюються, не припиняються, не змінюються.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 14.08.2012 по справі № 18/5005/11144/2011), яка в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України обов`язково має бути врахована судами.

Статтею 234 Цивільного кодексу України регламентовано, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними (наприклад, укладення громадянином договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації), або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

В п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Пунктом 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз`яснено, що фіктивний правочин (ст. 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Положеннями статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, аналізуючи правовідносини сторін, спірний договір, колегія суддів зазначає, що зміст умов договору не суперечить положенням законодавства, правочин укладено в письмовій формі, сторони на момент укладення угоди мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було спрямоване на укладення договору та настання реальних наслідків, тому відсутні правові підстави для визнання договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015р. недійсним відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Слід також зауважити, що позивачем не надано належних доказів щодо укладення фіктивної угоди, наявності умислу в обох сторін правочину.

Крім того, в матеріалах справи наявні докази часткового погашення ТОВ "Правовий Сервіс" заборгованості перед ТОВ "Рост Капітал Актив" за договором поруки в розмірі 50,00 грн. платіжною квитанцією № 0.0.683170045.1 від 10.01.2017р. (а.с.67), які були переведені відповідачу-1 банком за меморіальним ордером № @2PL117469 від 10.01.2017р. (а.с.74), що виключає можливість визнання договору поруки фіктивним.

Враховуючи вищевикладене, господарським судом обґрунтовано відмовлено позивачу в задоволенні позову про визнання договору поруки № 23/09-15 від 23.09.2015р. недійсним.

Також господарським судом правомірно відмовлено в задоволенні клопотання позивача в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України про витребування у Державної податкової інспекції у Бабушкінському районі м. Дніпро ГУ ДФС України або Бабушкінського районного центру зайнятості довідки про те, чи перебував громадянин ОСОБА_1 у трудових відносинах з ТОВ "Правовий Сервіс" в період з 23.09.2015р. по 09.11.2016р., як такого що не стосується предмету доказування у цій справі та не впливає на результати вирішення спору по суті.

Оскільки матеріалами справи, правовою оцінкою правовідносин сторін, спростовані доводи позивача про фіктивність правочину, не приймаються доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Господарський суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що у відповідності до ст. 103 Господарського процесуального кодексу України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд", м. Тульчин Вінницької області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 01.02.2017р. по справі №904/11239/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України через апеляційний господарський суд.

Головуючий суддя І.А. Сизько

Суддя О.В. Джихур

Суддя Л.П. Широбокова

(Повний текст постанови складений 19.04.2017р.)