ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2017 р. Справа № 925/237/17

Господарський суд Черкаської області в складі головуючого судді Пащенко А.Д., із секретарем судового засідання Рябенькою Я.В.,

позивач: ОСОБА_1 - підприємець особисто,

представник позивача: ОСОБА_2 - за довіреністю,

представник відповідача: ОСОБА_3 - за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Господарського суду Черкаської області справу

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОИЛ"

про визнання права власності на магазини, генераторну, зобов'язання реєстраційну службу вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Черкаської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "СОИЛ", в якій просить: 1) визнати право власності на магазини загальною площею 431,75 кв.м., теплогенераторну за ОСОБА_1 (позивачем), розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Ярославська, 7 та позначені в плані під літ. М - І, (в проекті генерального плану ринку як ряд 12, місце 21, 22); 2) зобов'язати реєстраційну службу скасувати державну реєстрацію даних обєктів за ТОВ "СОИЛ" та зареєструвати право власності на два магазини загальною площею 431,75 кв.м. та теплогенераторну, що розташовані на плані під літ. М - І за ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на таке:

- згідно рішення Черкаської міської ради від 27 січня 1998р. ТОВ "СОИЛ" (відповідачу) було видано Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 4,34 га строком на 49 років для розміщення автомобільного ринку між вул. Якубовського та вул. Ярославська у м. Черкаси; пізніше, у відповідності до наданих дозволів відповідачу на забудову від 07.02.2003, він не маючи на відповідні цілі належних обігових коштів, уклав у цьому ж році з позивачем та іншими контрагентами договори підряду, зокрема, із позивачем було укладено договори підряду: від 24.08.2003 на будівництво магазину площею 178,75 кв. м. та від 03.11.2005 на будівництво магазину площею 253 кв.м.;

- згідно умов цих договорів підряду та у відповідності ст.ст. 844, 877 ЦК, ст. 318 ГК відповідач надав позивачеві за своїм підписом всю технічну документацію на спорудження об'єктів (проекти, кошториси) та позивач розпочав спорудження магазинів на свій страх і ризик та за власні кошти; в кошторисі зазначається, що власником магазинів є позивач (ОСОБА_1М.);

- спорудження об'єктів проводилося з матеріалів позивача та з матеріалів і за кошти інших фізичних осіб, роботи здійснили ліцензовані будівельні організації; якість виконаних робіт та відповідність їх Державним будівельним нормам і правилам було підтверджено висновком № 3-БТ експертного будівельно-технічного дослідження, складеного Приватним підприємством "Експертна установа" від 17.05.2010, в якому вказано, що всі забудови, серед яких і магазини, що спорудив позивач, відповідають діючим Державним будівельним нормам;

- підтвердженням того, що будівництво магазинів здійснював безпосередньо позивач, а не відповідач, можуть також приватні підприємці, які здійснюють торгівлю на даному ринку та їх торгові точки знаходяться поруч з даними об'єктами;

- після закінчення будівництва у 2004 - 2007 роках позивач неодноразово звертався до відповідача (замовника) із заявами щодо підписання актів виконаних робіт, як це передбачено п. 2.5 та п. 2.6 договорів підряду та ст. ст. 853, 854, 882 ЦК, ст.321 ГК, та розрахуватись за спорудженні мною магазини, однак відповіді на них отримано не було та розрахунків також не проведено;

- відповідач запевняв позивача, що при введенні даних об'єктів в експлуатацію позивачем буде отримано свідоцтво права власності на дані магазини загальною площею 431,75 кв.м., які побудовані позивачем на підставі вказаних договорів підряду, тому позивач приступив до експлуатації - володіння, користування, розпорядження даними магазинами; таке володіння виникло з 2004 року і продовжується до сьогоднішнього дня (2017р); позивач здавав їх в оренду та використовував їх самостійно для підприємницької діяльності, протягом цих років провів додаткові будівельні роботи, а саме: спорудив окрему лінію електроживлення, провів до магазину воду та каналізацію, газифікував приміщення магазинів, позивач повідомляв про такі роботи відповідача, і з його сторони ніяких заперечень щодо таких обставин із часу їх проведення не надходило;

- однак відповідач, ввівши в 2010 році суд в оману щодо права володіння та спорудження саме ним майна, звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовною заявою про визнання права власності на самочинно споруджене майно розташованого на земельній ділянці за адресою м. Черкаси, вул. Ярославська 7, в тому числі і магазини, які спорудив позивач по договору підряду та розрахунки за які проведені не були, та рішенням господарського суду від 24.06.2010 за відповідачем було визнано право власності на майно та відповідач зареєстрував право власності на дані об'єкти за ТОВ "СОИЛ", не провівши розрахунки із позивачем за споруджені об'єкти, про що позивач дізнався лише в жовтні 2016 року на зборах; раніше позивач не міг знати про рішення суду від 24.06.2010 у справі № 16/1098, оскільки позивач не був учасником процесу у цій справі з причин, що не залежали від позивача, та він не повідомлявся про судовий розгляд цієї справи; відповідачем не було надано суду жодних доказів, що саме він та яким чином споруджував дані об'єкти (проекти, кошториси, угоди з будівельними організаціями, тощо);

- відповідно ч. 2 п. 2.1 договору та на підставі ст. 876 ЦК (в редакції на 15.12.2005, який діяв на момент укладення договорів підряду), магазини залишаються у власності підрядника (позивача) до моменту проведення розрахунків за їх спорудження.

- постановами Пленумів вищого Господарського суду України та Вищого Спеціалізованого суду України вказано, що строк позовної давності на повернення такого майна не розповсюджується.

На підставі клопотання позивача здійснюється фіксування судового процесу у даній справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу програмно-апаратного комплексу "Діловодство спеціалізованого суду".

Відповідач у відзиві на позовну заяву (том 2 а. с. 2-3) просив повністю відмовити у задоволенні позову з таких підстав:

- твердження позивача про те, що ним було здійснено будівництво магазинів загальною площею 431,75 кв.м., які належать йому на праві власності, не відповідають дійсності, оскільки по договорах підряду, на які посилається позивач у позовній заяві, будь - які будівельні роботи не виконувались;

- у поданих позивачем договорах не міститься вказівки на конкретні обєкти, які мали бути збудовані в порядку їх виконання, що унеможливлює їх врахування в якості доказів будівництва позивачем спірних магазинів;

- факт будівництва магазинів та теплогенераторної М-1, розташованих в м. Черкаси, вул. Ярославська, 7, саме відповідачем, на даний час встановлено судовим рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі № 16/1098;

- оскільки позивач не мав жодного відношення до виконання робіт з будівництва комплексу будівель автомобільного ринку, доводи щодо наявності у нього будь - яких прав на магазин та теплогенераторну, які розташовані в м. Черкаси, вул. Ярославська, 7, є необґрунтованими;

- більш того, навіть якщо б позивач здійснив би будівництво спірних обєктів за замовленням відповідача на підставі договору підряду, то згідно ч. 6 ст. 376 ЦК України він мав би право лише на стягнення з відповідача оплати за виконані роботи, а не визнання за ним права власності на збудований обєкт. Тому відповідач вважає, що позивач невірно обрав спосіб захисту своїх прав та просить відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 13 квітня 2017 року оголошувалася перерва до 21 квітня 2017 року.

21.04.2017 до суду від відповідача надійшло додаткове обґрунтування відзиву на позовну заяву, в якому відповідач просить повністю відмовити у задоволенні позову та зазначає, що для доведення фактичного виконання будівельних робіт за договорами підряду позивач зобовязаний був подати суду акти про виконані роботи із зазначенням переліку виконаних робіт по спірних обєктах, однак він таких доказів не подав; відповідно до ст. 392 ЦК України визнання у судовому порядку права власності на річ є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення; згідно п. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; таке право власності на спірні обєкти зареєстровано за ТОВ "СОИЛ" в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; оскільки позивач не являється власником спірного нерухомого майна, то він позбавлений можливості скористатися передбаченим ст. 392 ЦК України способом захисту - визнання права власності на відповідні обєкти нерухомого майна в судовому порядку; відповідач у даному додатковому обґрунтуванні відзиву на позовну заяву просить застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовити у задоволенні позову повністю, оскільки з моменту закінчення будівництва спірних обєктів минуло вже майже 10 років, а враховуючи відсутність у позивача протягом всього цього часу будь-яких правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке він вважав свою власністю, позивач міг та повинен був дізнатись про порушення своїх прав.

У судовому засіданні:

позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позові та відповідно до поданих у справу доказів на підтвердження позовних вимог; заперечили проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позов та додатковому обґрунтуванні на відзив; та стверджували, що відповідач, будучи позивачем у справі № 16/1098, не довів і не подав доказів того, що магазини (спірні обєкти) споруджував саме відповідач, дані обєкти нерухомості не здано в експлуатацію та не здавались при інвентаризації, про що вказано у зведеному акті від 2009-2010; у справі № 16/1098 немає жодного доказу виконання відповідачем робіт по будівництву комплексу магазинів, серед яких і магазини загальною площею 431,75 кв.м., які будував позивач і є власністю позивача; у листі від 27.09.2016 відповідач підтверджує, що визнає договір підряду; також пояснили, що строк позовної давності не розповсюджується на дані відносити, позивач дізнався про своє порушене право лише 17.10.2016 під час проведення зборів; посилалися на постанови Вищого господарського суду України та Верховного суду України щодо застосування ст. 526 ЦК України та неможливості односторонньої відмови від виконання зобовязання за договором; позивач також пояснив, що особисто будував магазини з власні кошти та із власних матеріалів, оскільки у відповідача не було коштів, тоді у відповідача лише була відведена земельна ділянка; магазини неможливо було передати позивачу, оскільки не було акта введення в експлуатацію, у звязку з цим позивач та відповідач усно домовились про те, що позивач буде користуватись магазинами аж поки не буде введено їх в експлуатацію, однак відповідач обманув суд і позивача, незаконно оформив право власності на себе на всі магазини, чим порушив законне право власності позивача на побудовані ним магазини; позивач та його представник просили повністю задовольнити позов;

представник відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві та додатковому обґрунтуванні відзиву, заперечив проти того, що позивач дізнався про порушення права лише в 2016 році, адже позивач протягом 14 років не вчиняв жодних дій для оформлення на себе права власності на спірні обєкти; просив застосувати до вимог позивача позовну давність; звернув увагу, що із договорів підряду не вбачається ні адрес, ні площ обєктів підряду, тому неможливо ці договори підряду повязати із предметом спору у даній справі; відповідач стверджує, що позивач не надав відповідачу акти приймання виконаних робіт для підписання із належними доказами виконання даних робіт, лист не є актом приймання виконаних робіт; оскільки позивач не довів суду належними та допустити доказами позовних вимог, тому просив відмовити у задоволенні позову повністю.

У судовому засіданні 21.04.2017 оголошена вступна та резолютивна частини рішення суду відповідно до статті 85 ГПК України.

Розглянувши докази у справі в їх сукупності, заслухавши пояснення та доводи представників сторін у судовому засіданні, суд приходить до такого.

Позивач просить визнати за ним право власності на магазини загальною площею 431,75 кв.м., теплогенераторну, розташовані за адресою: м. Черкаси, вул. Ярославська, 7 та позначені в плані під літ. М - І, (в проекті генерального плану ринку як ряд 12, місце 21, 22).

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником вказаних магазинів, оскільки здійснював їх фактичне будівництво у 2004-2007 роках та за виконані ним роботи відповідач не розрахувався, тому позивач стверджує, що відповідно до пункту 2.1. договору підряду від 03.11.2005 та статті 376 ЦК УРСР, що була чинною на момент укладення цього договору, він є власником цих магазинів до моменту розрахунку з ним за виконані роботи.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Черкаської міської ради від 27 січня 1998 року ТОВ "СОИЛ" було видано Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 4,34 га строком на 49 років для розміщення автомобільного ринку між вул. Якубовського та вул. Ярославська у м. Черкаси.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі № 16/1098 було повністю задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю "СОИЛ" та визнано за ним право власності на самочинно збудоване майно, розташоване за адресою м. Черкаси, вул. Ярославська, 7, у складі багатьох обєктів, серед яких і магазини, теплогенераторна (літ. М - І), на які позивач просить визнати право власності.

Відповідно до Інформаційної довідки від 15.03.2017, поданої позивачем (т. 1, а.с. 167-170), нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. Ярославська, будинок 7, серед яких магазини, теплогенераторна (літ. М - І), належать на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю "СОИЛ", адреса місцезнаходження якого також м. Черкаси, вул. Ярославська, будинок 7. Згідно відомостей про права власності рішення про державну реєстрацію прийняте 28.12.2012 на підставі рішень Соснівського районного суду м. Черкаси та Господарського суду Черкаської області.

Згідно статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 331 ЦК України, якою врегульовуються питання набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, визначено таке:

1. Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

2. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

3. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно статті 1 Закону України від 01.07.2004 № 1952- ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно" цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

В пункті 5 Прикінцевих положень цього Закону вказано, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об'єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності. Отже в цій частині суд погоджується з доводами відповідача про те, що визнання у судовому порядку права власності на річ є способом захисту наявного цивільного права, а не підставою для його виникнення.

У Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013 Верховний Суд України вказав, що на об'єкти нерухомості, права на які підлягають державній реєстрації, право власності у набувача за договором відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК виникає з дня державної реєстрації (ст. 182 ЦК), а не в момент фактичного передання майна або в будь-який інший момент, визначений угодою сторін (наприклад, передача ключів від будинку не свідчить про набуття права власності на будинок за відсутності договору та державної реєстрації).

Судом встановлено і позивачем підтверджено, що станом на момент розгляду даної справи право власності на нерухоме майно, що розміщене в м. Черкаси, вул. Ярославська, будинок 7, зокрема і на магазини, теплогенераторна (літ. М-1), зареєстроване за ТОВ "СОИЛ".

Отже, саме відповідач у даній справі є власником спірного нерухомого майна, на яке позивач просить визнати за ним право власності.

Закон не передбачає можливості визнання права власності на обєкт нерухомості (чи на інше майно) за особою у разі, якщо на це ж майно в установленому законом порядку зареєстроване право власності за іншою особою і це право не скасоване.

Як зазначено вище, в частині 2 статті 328 ЦК України вказано, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Із закону інше не випливає та судом не встановлено незаконність набуття права власності ТОВ "СОИЛ" на спірне нерухоме майно.

Київський апеляційний господарський суд в ухвалі від 21 грудня 2016 року за результатами розгляду апеляційної скарги ФОП ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі № 16/1098, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 01 березня 2017 року, припинив апеляційне провадження за цією апеляційною скаргою та вказав, що ФОП ОСОБА_1 не було надано суду апеляційної інстанції будь-яких доказів підписання акту виконаних робіт за договорами від 24.08.2003 та від 03.11.2005, які б свідчили про фактичне здійснення будівництва саме ФОП ОСОБА_1 на підставі цих договорів чи доказів відмови від підписання таких актів, оплату робіт чи звернення до позивача про сплату коштів за договорами, а також ФОП ОСОБА_1 не було доведено факту будівництва саме ним спірної будівлі (магазину, теплогенераторної (М-І), загальною площею 1110,6 кв.м, яка знаходиться за адресою вул. Ярославська, 7 у м. Черкаси) та надання останньому земельної ділянки у встановленому порядку (що знаходиться під спірним обєктом, право власності позивача на яке він фактично оспорює та просить визнати за ним). Отже, рішення Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі № 16/1098 є чинним.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписом статті 43 цього Кодексу господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Суд звертає увагу на те, що позивач і в процесі розгляду даної справи не подав належних та допустимих доказів підписання акту (чи актів) виконаних підрядних робіт за договорами будівельного підряду від 24.08.2003 та від 03.11.2005, які б підтверджували фактичне здійснення будівництва саме магазинів площею 178,75 кв. м. та 253 кв.м. і саме підприємцем ОСОБА_1 Посилання позивача лише на вказані договори підряду як на підставу наявності у нього права власності на вказані магазини є безпідставним та необґрунтованим, оскільки саме по собі укладення договору підряду не може свідчити про виконання роботи, не вказує, яка саме робота виконана, її обєми, вартість і чи взагалі якась робота була виконана. У обох договорах підряду зазначається про обовязковість складання та підписання акту виконаних робіт, який позивачем не поданий. Те, що у Цивільному кодексі УРСР не було вказано чітко, хто повинен проявити ініціативу складання акту виконаних робіт, не спростовує обовязковість його складання та підписання. Тим більше, що в статті 882 ЦК України, що набрав чинності 01.01.2004, порядок передання та прийняття робіт чітко виписаний і у разі виконання робіт позивач повинен був здати роботи замовнику та надати йому для підписання акт приймання-передачі виконаних підрядних робіт і лише у разі відмови замовника від підписання акта підрядник міг би стверджувати, що підписаний однією стороною акт є дійсним. Чинним законодавством України щодо підряду не передбачено випадки набуття права власності на обєкт нерухомості на підставі закону. Позивач повинен був здійснити дії щодо державної реєстрації права власності на обєкт нерухомості, надавши органу реєстрації відповідні документи; у разі їх відсутності та відсутності державної реєстрації права власності на обєкт нерухомості таке право у позивача не виникло.

Суд приходить до висновку, що подавши даний позов та заявляючи клопотання і подаючи пояснення у справі, позивач фактично ревізує рішення Господарського суду Черкаської області від 24.06.2010 у справі № 16/1098 та намагається спростувати висновки суду, викладені у рішенні, не вказуючи законні підстави для цього та не надаючи належних доказів правомірності його вимог. А також протягом всього часу розгляду даного спору позивач стверджував, що ТОВ "СОИЛ" не розрахувався з ним за роботи, що він виконав. Однак у разі виконання позивачем якихось робіт та нездійснення відповідачем розрахунку за виконані роботи і наявності у позивача належних доказів цього позивач мав право звернутися з відповідною вимогою про оплату робіт, в тому числі і з позовом до господарського суду, але в будь-якому разі право на отримання коштів за виконану роботу не може захищатися шляхом подання позову про визнання права власності на нерухоме майно, тим більше, що це нерухоме майно має законного власника.

З огляду на викладені обставини та норми законодавства, господарський суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Щодо заяви про пропуск позивачем позовної давності, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що у судовому порядку здійснюється захист лише порушеного права і тільки у тих випадках, коли буде доведено належність особі визначеного матеріального права і воно порушене, у випадку ж відсутності порушеного права позивача, не дивлячись на заяву відповідача про застосування строку позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, тобто, відсутності факту порушеного права.

Керуючись статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного господарського суду через Господарський суд Черкаської області протягом десяти днів з дня складення повного рішення.

Повне рішення складено 26.04.2017.

Суддя А.Д. Пащенко