ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2017 р.Справа № 916/214/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №05-18/03 від 03.01.2017р.

Від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю №1679 від 27.10.2016р.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом державного підприємства „Морський торговельний порт „Южний до публічного акціонерного товариства „Українська залізниця в особі виробничого підрозділу „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця про стягнення 180 482,16 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство „Морський торговельний порт „Южний (далі по тексту ДП „Морський торговельний порт „Южний) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до публічного акціонерного товариства „Українська залізниця в особі виробничого підрозділу „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця (далі по тексту ПАТ „Українська залізниця) про стягнення основної заборгованості у загальному розмірі 180 482,16 грн., яка складається із основного боргу у розмірі 139 876,01 грн., пені у розмірі 23 911,05 грн., збитків від інфляції у розмірі 13 465,54 грн., трьох відсотків річних у розмірі 3 229,56 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором підряду зобовязань в частині сплати вартості виконаних позивачем робіт.

Відповідач повністю заперечував проти позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

13.01.2016р. начальник станції Берегова виробничого підрозділу „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця звернувся до позивача із листом №36, у відповідності до якого просив ДП „Морський торговельний порт „Южний розглянути питання щодо можливості зважування цистерн з дизельним паливом на вагах позивача, у випадку згоди надавати вказані послуги, просив повідомити станцію Берегова про вартість таких послуг.

Листом від 10.02.2016р. ДП „Морський торговельний порт „Южний було повідомлено начальника станції Берегова про можливість надання послуг зі зважування цистерн, вартість яких для сторонніх організації складає 3,37 грн. /т.

31.01.2016р. між виконуючим обовязки станції Берегова ОСОБА_4 та начальником вантажного району ОСОБА_5 було складно акт виконаних робіт, з якого вбачається, що з 01.01.2016р. по 31.01.2016р. ДП „Морський торговельний порт „Южний проводилось зважування цистерн на верхньому майданчику підприємства. Загальна вага зваженого вантажу становить 11 188,43 т.

На підставі акта виконаних робіт від 31.01.2016р. позивачем було складено рахунок №2 від 31.01.2016р. на суму 45 426,01 грн., який було надіслано на адресу „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця, якою, в свою чергу, листом від 09.03.2017р. вказаний рахунок було повернуто та зазначено, що споживачем вказаних послуг є Служба локомотивного господарства регіональної філії „Одеська залізниця.

В подальшому, а саме 29.02.2016р. між виконуючим обовязки станції Берегова ОСОБА_4 та начальником вантажного району ОСОБА_5 було складно акт виконаних робіт, з якого вбачається, що за період з 01.01.2016р. по 29.02.2016р. позивачем було проведено зважування вантажу загальною вагою 13 763,90 т.

Листом від 17.03.2016р. ДП „Морський торговельний порт „Южний було повідомлено регіональну філію „Одеська залізниця про необхідність оплати рахунку №2 від 31.01.2016р. на суму 45 426,01 грн. та рахунку №3 від 29.02.2016р. на суму 55 661,21 грн., виставленого на підставі акта виконаних робіт від 29.02.2016р..

З акта виконаних робіт від 31.03.2016р., підписаного між начальником станції Берегова ОСОБА_6 та начальником вантажного району ОСОБА_5 вбачається що позивачем за період з 01.03.2016р. по 31.03.2016р. було зважено вантаж загальною масою 9 636,20 т. На підставі названого акта виконаних робіт від 31.03.2016р. позивачем було виставлено рахунок №4 від 31.03.2016р. на суму 38 968,79 грн.

Акт виконаних робіт від 31.03.2016р. та рахунок №4 від 31.03.2016р. також було надіслано на адресу регіональної філії „Одеська залізниця, якою, в свою чергу, їх було повернуто позивачу без виконання.

26.05.2016р. ДП „Морський торговельний порт „Южний повторно звернулось до регіональної філії „Одеська залізниця із вимогою оплатити виконані роботи, яка також не була задоволена з боку відповідача з підстав, наведених вище по тексту рішення.

Невиконання з боку відповідача вище перерахованих вимог стало підставою для звернення ДП „Морський торговельний порт „Южний до ПАТ „Українська залізниця із претензією від 09.11.2016р., у відповідності до якої позивач вимагав переказати на його рахунок грошові кошти у розмірі 182 751,22 грн.

Оскільки відповідачем так і не було перераховано спірну суму заборгованості на користь ДП „Морський торговельний порт „Южний, останній звернувся до господарського суду із позовної заявою, у якій зазначав про необхідність застосування до правовідносин сторін положень, зокрема, Цивільного кодексу України, якими врегульовано підрядні правовідносини.

У відзиві на позовну заяву ПАТ „Українська залізниця наголошувало про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ДП „Морський торговельний порт „Южний, з огляду на відсутність між сторонами будь-яких договірних відносини зі зважування вантажу. Крім того, відповідач зазначав, що посадовим особам станції Берегова взагалі не надано права на укладання від імені відповідача будь-яких договорів з огляду на приписи Положення про регіональну філію „Одеська залізниця, Положення про виробничий підрозділ „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця та посадових інструкцій начальників станції Берегова.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Зобовязання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Так, ст. 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

При цьому, згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У зобов'язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Згідно з частиною 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Так, ст. 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Так, ст. 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини між юридичними особами; правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно зі ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ч. 1-3 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Вищевикладені положення чинного законодавства встановлюють обовязкові для дотримання правила для учасників цивільних правовідносин при укладанні договорів. При цьому, господарський суд зазначає, що в обґрунтування заявлених вимог позивачем не було надано суду доказів, які б свідчили, про наявність договірних зобовязань між сторонами по справі.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Отже, договір як різновид правочину має своїм наслідком виникнення для його сторін певних погоджених прав та обовязків за умови, що вказаний правочин вчинений відповідними сторонами, на підтвердження чого сторона має підписати відповідний договір від свого імені. Також допускається укладення договору у спрощений спосіб шляхом обміну листами, телеграмами тощо, а також шляхом прийняття до виконання замовлень.

Враховуючи вищевикладені положення чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, господарський суд зазначає що, оскільки ДП „Морський торговельний порт „Южний обґрунтовує позовні вимоги порушенням ПАТ „Українська залізниця взятих на себе договірних зобовязань, першочерговим та необхідним в даній справі є встановлення факту укладання між сторонами по справі договору з урахуванням вимог закону.

Так, надані ДП „Морський торговельний порт „Южний докази, оцінку яких суд здійснює за правилами ст. 43 ГПК України, в їх сукупності не можуть бути достатніми для встановлення факту укладання між сторонами по справі договору у порядку, передбаченому чинним законодавством. Окрім того, господарський суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які відомості, які б свідчили, що сторони в установленому порядку погодили істотні умови господарського договору: предмет, ціну та строк дії договору у формі, встановленій ст. 181 ГК України.

Отже, викладені обставини свідчать про те, що відповідач не укладав із позивачем договору про надання послуг ані шляхом обміну листами, ані шляхом прийняття до виконання замовлення позивача, у звязку з чим, ПАТ „Українська залізниця не набула статуту зобовязаної сторони, так, як наслідок, не могла допустити порушення зобовязань в частині сплати вартості виконаних позивачем робіт.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, що між сторонами по справі не було укладено договору з надання послуг зважування вантажу а, отже, у відповідача відсутній будь-який обовязок зі сплати послуг, які, як зазначає, позивач були надані ДП „Морський торговельний порт „Южний відповідачу.

Враховуючи вищезазначене, господарський суд вважає за необхідне також звернути увагу на наступне.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

ПАТ „Українська залізниця було утворено відповідно до Закону України „Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування від 23 лютого 2012 року N 4442-VI та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. N 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Рішенням правління ПАТ „Українська залізниця від 16.11.2015р., яке було оформлено протоколом №5, було затверджено Положення про регіональну філію „Одеська залізниця ПАТ „Українська залізниця, у відповідності до п. п. 2.8, 5.7 якого філія має право укладати від імені ПАТ „Українська залізниця господарські договори з урахуванням процедури, передбаченої п. 5.7 Положення. В свою чергу, п. 5.7 Положення визначено, що будь-які договори, правочини, фінансові документи вважаються належним чином укладеними та мають юридичну силу для ПАТ „Українська залізниця виключно у разі, коли вони укладені з дотриманням правила двох підписів, уповноважених на це посадових осіб філії, які діють на підставі довіреності, виданої ПАТ „Українська залізниця.

Крім того, господарський суд зазначає, що Положенням про виробничий підрозділ Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця ПАТ „Українська залізниця та посадовими інструкціями начальників станції Берегова останнім не надано права на укладання від імені ПАТ „Українська залізниця будь-яких договорів. Наведене спростовує доводи позивача в частині посилання на наявність у начальника станції Берегова права на укладання від імені відповідача договору.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи позивача в частині посилання ДП „Морський торговельний порт „Южний на подальше схвалення ПАТ „Українська залізниця правочину, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, виробничим підрозділом „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця щоразу повертались на адресу позивача рахунки на оплату, а акти приймання-передачі виконаних послуг жодного разу не підписувались, що виключає факт подальшого схвалення правочину вчиненого не уповноваженою особою.

З урахуванням вищезазначеного, у господарського суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ДП „Морський торговельний порт „Южний до ПАТ „Українська залізниця про стягнення основного боргу у розмірі 139 876,01 грн., що має наслідком необхідність відмови у задоволенні вимог в частині стягнення пені у розмірі 23 911,05 грн., збитків від інфляції у розмірі 13 465,54 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 3 229,56 грн., які були розраховані позивачем на підставі спірної суми основної заборгованості.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Підсумовуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 11, 205, 207, 208, 241, 509, 510, 525, 526, 639 Цивільного кодексу України, ст. 174, 175, 179, 180, 181, 193 Господарського кодексу України, позов державного підприємства „Морський торговельний порт „Южний до публічного акціонерного товариства „Українська залізниця в особі виробничого підрозділу „Одеська дирекція залізничних перевезень регіональної філії „Одеська залізниця про стягнення 180 482,16 грн. задоволенню не підлягає.

Судові витрати зі сплати судового збору розподіляються судом відповідно до приписів ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 32, 33,35, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 26 квітня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна