КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2017 р. Справа№ 910/22549/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників

позивача: Пата С.П.;

відповідача: Дяченко В.С., Тодосієнко В.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 17.01.2017р.

у справі №910/22549/16 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Державної іпотечної установи

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи (далі - відповідач) про визнання недійсними договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 04.02.2015р. та зареєстрованого за реєстровим №34, а також договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 від 04.02.2015р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 04.02.2015р. та зареєстрованого за реєстровим №35.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні правочини вчинені з порушенням норм ст. ст. 11, 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а тому відповідно до ч.1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України є недійсними.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість та непідтвердженість вимог позивача належними доказами. На думку відповідача, вказані у позові підстави для визнання спірних договорів недійсними прямо не передбачають таку недійсність, а тому не створюють підстав для визнання правочинів недійсними.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. у справі №910/22549/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. у справі №910/22549/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права, внаслідок чого було прийнято невірне по суті заявлених вимог рішення у даній справі. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступне:

- оспорювані правочини врегульовують правовідносини, які не охоплюються забезпеченням зобов'язання перед кредитором. Тобто, Договір застави та Договір відступлення містять порядок виконання власне основного зобов'язання, оскільки вимагають від заставодавця задовольнити грошові вимоги заставодержателя не у строк, передбачений основним договором (Договором банківського рахунку), а у випадках, які не пов'язані з порушенням позивачем грошових зобов'язань;

- оспорювані правочини є недійсними, оскільки встановлюють строк (термін) виконання основного зобов'язання, який не передбачений основним договором, тобто суперечать cт. 530 Цивільного кодексу України, а також передбачають можливість кредитора одержати задоволення з вартості заставленого майна у випадку, взагалі не пов'язаному з простроченням зобов'язання, тобто суперечать ст. ст. 1, 3, ч.1 cт. 20 Закону України "Про заставу", ст. ст. 572, 589, ч.2 cт. 590 Цивільного кодексу України, Закону України "Про заставу";

- суд не врахував спеціальні норми законодавства, що врегульовують порядок ліквідації банків та хибно ототожнив поняття «ліквідація банку» та «віднесення банку до категорії неплатоспроможних»;

- сам факт укладання договору відступлення права вимоги розглядається як етап задоволення вимог заставодавця з вартості заставленого майна;

- в даному господарському спорі підлягають застосуванню норми Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», так як саме ним врегульовано процедуру та порядок звернення стягнення на рухоме майно (якими також є майнові права). Цей закон є спеціальним при вирішенні питань про виникнення, зміну, припинення обтяжень та про звернення стягнення на предмет обтяження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.03.2017р.

16.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначав про безпідставність та непідтвердженість доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. у справі №910/22549/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 16.03.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 06.04.2017р.

05.04.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення по справі.

06.04.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшло клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вказане клопотання було задоволено судом.

В судовому засіданні 06.04.2017р. представники сторін підтримали пояснення, надані у попередньому судовому засіданні.

В судовому засіданні 06.04.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 13.04.2017р.

11.04.2017р. через Відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення до відзиву на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 13.04.2017р. представник позивача підтримав раніше надані пояснення, просив суд апеляційну скаргу задовольнити.

В судовому засіданні 13.04.2017р. представник відповідача також підтримав пояснення, надані у попередніх судових засіданнях з урахуванням додаткових письмових пояснень, просив суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

В судовому засіданні 13.04.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

27.02.2013р. між позивачем, як банком, та відповідачем, як клієнтом, було укладено договір банківського рахунку №26/995-070, за умовами якого банк відкриває клієнту поточний рахунок у національній валюті №0995 (далі - рахунок) та отримує плату за обслуговування рахунку згідно з тарифами банку на банківські послуги, які доведені клієнту в момент підписання цього договору.

04.02.2015р. між позивачем, як заставодавцем, та відповідачем, як заставодержателем, було укладено договір застави майнових прав №Д-2/2015 (далі - Договір застави) (том справи - 1, аркуші справи - 13-16).

За умовами Договору застави (п.п.1.1-1.3) заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за договорами кредитної лінії: від 30.11.2010р. №ВКЛ-2005191, укладеним із ТОВ «АТЛ», від 25.03.2011р. №НКЛ-2005191/1, укладеним із ТОВ «АТЛ», від 14.02.2008р. №07/08, укладеним із ПАТ «АвтоКрАз», від 20.08.2008р. №837К-Н, укладеним із ТОВ «Ніко-Інвест», детальна інформація щодо яких та структура їх забезпечення наведена у додатку №1 до цього Договору №1 (далі - майнові права). Сторони домовились, що вартість майнових прав на дату укладення цього Договору складає 1 228 694 333,35 грн. Майнові права за цим Договором є засобом забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013р. та будь-якими додатковими договорами до нього, укладеними між сторонами, за умовами якого заставодавець зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять заставодержателю, виконувати його розпорядження щодо перерахування відповідних сум з рахунку та проводити інші операції у межах законодавства України, а також сплатити відсотки за користування ними у розмірі 15,3% річних.

В розділі 2 Договору застави наведені гарантії сторін, відповідно до п.п.2.1.1, 2.1.2 п.2.1 якого заставодавець засвідчує, що: у разі невиконання ним зобов'язань перед заставодержателем за договором банківського рахунку або в разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення), заставодержатель набуває прав вимоги за договорами, наведеними у додатку №1 до цього договору, переважно перед іншими кредиторами відповідно до Закону України "Про заставу" та (або) Цивільного кодексу України та (або) цього договору та (або) договору відступлення права вимоги (у разі його укладення); будь-яка інформація, надана ним щодо майнових прав на час укладення цього договору, є достовірною.

Порядок звернення стягнення на майнові права визначений сторонами у розділі 4 Договору застави, відповідно до якого одночасно з цим договором укладається договір відступлення прав вимоги з відкладальними умовами. Звернення стягнення на майнові права здійснюється на підставах та у порядку, визначеному цим Договором, Договором відступлення права вимоги та (або) Цивільним кодексом України та (або) Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та (або) Законом України «Про заставу».

Умови даного Договору застосовуються до відносин між сторонами, що виникли 04.09.2014р. в момент укладення Договору застави майнових прав №Д-2/2014. У випадку відсутності заяви заставодержателя про розірвання цього Договору в термін до 30 календарних днів до дати його припинення, термін дії цього Договору вважається продовженими на кожний наступний календарний рік на таких самих умовах, якщо сторони не передбачають іншого (п.6.1 Договору застави).

04.02.2015р. Договір застави було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі за №34, про що свідчить відповідна відмітка на останньому аркуші договору (том справи - 1, аркуш справи - 14 (на звороті)).

24.02.2015р. між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору застави (том справи - 1, аркуш справи - 17), в якому сторони дійшли згоди доповнити статтю 4 «Порядок звернення стягнення на майнові права» Договору застави пунктом 4.3 в наступній редакції: «4.3. Вартість майнових прав у випадку набуття заставодержателем права звернення стягнення на майнові права, є:

- ціна, яка визначена заставодержателем на підставі оцінки майнових прав суб'єктом оціночної діяльності, якого обирає заставодержатель на свій розсуд без погодження із заставодавцем, або

- сума, що зафіксована у цьому Договорі як узгоджена сторонами вартість майнових прав (п.1.2 цього Договору).

Право обирати спосіб визначення ціни майнових прав згідно з цим пунктом належить заставодержателю. Витрати щодо здійснення оцінки майнових прав суб'єктом оціночної діяльності несе заставодавець».

04.02.2015р. між позивачем, як первісним кредитором або заставодавцем, та відповідачем, як новим кредитором або заставодержателем, було укладено договір відступлення прав вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2015 (далі - Договір відступлення) (том справи - 1, аркуші справи - 18-21).

За умовами Договору відступлення (п.п.1.1-1.3) сторони уклали цей Договір з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав №Д-2/2015 від 04.02.2015р., що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань первісного кредитора (позичальника) за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013р. Первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору (далі - права вимоги). Вартість прав вимоги дорівнює сукупній заборгованості за основним боргом за кредитними договорами, перелік яких зазначений у додатку №1 до договору станом на дату укладання цього договору, та складає 1 228 694 333,35 грн.

Умови відступлення права вимоги наведені в розділі 2 Договору відступлення, згідно з п.2.1 якого пункт 1.2 цього договору набирає чинності на наступний календарний день після настання сукупності обставин, визначених пунктом 2.1.1 цього договору (невиконання первісним кредитором зобов'язань за Договором банківського рахунку), та однієї з обставин, визначеної п.2.1.2 цього договору (розміщення новим кредитором у газеті «Урядовий кур'єр» повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги) або п.2.1.3 цього договору (отримання первісним кредитором від нового кредитора повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення з розпискою в одержанні) або п.2.1.4 цього договору (отримання первісним кредитором від нового кредитора повідомлення про відступлення на користь нового кредитора прав вимоги, що підтверджується відміткою про одержання первісного кредитора на копії повідомлення, зазначеного у цьому пункті договору) або в день прийняття Національним банком України рішення про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних.

Умови даного Договору застосовуються до відносин між сторонами, що виникли 04.09.2014р. в момент укладення Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) №Д-2.1/2014 від 04.09.2014р. (п.6.1 Договору відступлення).

04.02.2015р. Договір відступлення був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстрований в реєстрі за №35, про що свідчить відповідна відмітка на останньому аркуші договору (том справи - 1, аркуш справи - 19 (на звороті)).

24.02.2015р. між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень до Договору відступлення (том справи - 1, аркуш справи - 22), в якому сторони дійшли згоди доповнити статтю 1 «Предмет договору» Договору відступлення пунктом 1.4 наступного змісту: «1.4. На момент набуття новим кредитором прав вимоги їх вартість визначається, як: ціна, яка визначена новим кредитором на підставі оцінки прав вимоги суб'єктом оціночної діяльності, якого обирає новий кредитор на свій розсуд без погодження з первісним кредитором, або сума, що зафіксована у цьому договорі як узгоджена сторонами вартість прав вимоги (п.1.3 цього договору)».

02.03.2015р. Правлінням Національного банку України було винесено постанову № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних» (том справи - 1, аркуш справи - 32).

На підставі вказаної постанови, 02.03.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №51 "Про виведення з ринку та запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" (том справи - 1, аркуш справи - 33), яким, зокрема, вирішено:

- розпочати з 03.03.2015р. процедуру виведення позивача з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації;

- тимчасову адміністрацію запровадити строком на три місяці з 03.03.2015р. по 02.06.2015р. включно;

- призначити уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у позивача (далі - уповноважена особа Фонду) провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В.

02.10.2015р. Правлінням Національного банку України було винесено постанову №664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ Дельта Банк" (том справи - 1, аркуш справи - 34).

На підставі вказаної постанови 02.10.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Дельта Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку" (том справи - 1, аркуш справи - 35), яким, серед іншого, вирішено:

- розпочати процедуру ліквідації позивача з 05.10.2015р. по 04.10.2017р. включно;

- призначити уповноваженою особою Фонду та делегувати всі повноваження ліквідатора позивача, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема ст. ст. 37, 38, 47-51 Закону, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирову В.В. на два роки з 05.10.2015р. по 04.10.2017р. включно.

Відповідач листом №1283/15 від 04.03.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 26) повідомив позивача про те, що він листом №1211/15/12 від 03.03.2015р. повідомив Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та позивача про початок вступу в права кредитора за договорами застави та відступлення і вимагав від позивача передати кредитні справи (в тому числі оригінали кредитних договорів, договорів забезпечення, правовстановлюючі документи на нерухомість тощо) боржників банку, що визначені в додатках до цих договорів, а також передати йому кошти, сплачені боржниками за кредитними договорами, майнові права за якими є предметом договору застави та договору відступлення.

Позивач вважає, що вищевказаним листом відповідач фактично реалізував право звернення стягнення на заставлене майно. Оскільки як Договір застави, так і Договір відступлення передбачають звернення стягнення на заставлене рухоме майно (майнові права, належні позивачу за кредитними договорами та договорами забезпечення), на думку позивача до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" в тому аспекті, що саме ним врегульовано процедуру та порядок звернення стягнення на обтяжене майно (ст.ст. 26, 27, 42 цього Закону).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що умовами Договору застави регулюються правовідносини, які не охоплюються забезпеченням зобов'язання перед кредитором. Договір застави містить порядок виконання власне основного зобов'язання, оскільки вимагає від заставодавця задовольнити грошові вимоги заставодержателя не у строк, передбачений основним договором (договором банківського рахунку №26/995-070 від 27.02.2013), а у випадках, які не пов'язані з порушенням позивачем грошових зобов'язань.

На думку позивача, Договір застави суперечить ст. ст. 1, 3 Закону України "Про заставу" та ст. ст. 572, 589 Цивільного кодексу України.

Оскільки договір відступлення також містить умови звернення стягнення на предмет застави в день прийняття рішення Національним банком України про віднесення заставодавця (банку) до категорії неплатоспроможних, то позивач вважає, що в цій частині названий правочин також суперечить актам цивільного законодавства.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просив суд відповідно до ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України визнати недійсними Договір застави та Договір відступлення, укладені між сторонами, оскільки вказані правочини були вчинені з порушенням норм ст. ст. 11, 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", а тому є недійсними.

Місцевий господарський суд відмовив у позові повністю, визнавши вимоги позивача нормативно необґрунтованими та документально не підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. ст. 207, 208 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Тобто, в силу припису наведеної статті правомірність правочину презюмується і обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними Договору застави та Договору відступлення.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

В ст. ст. 572, 589 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що вищезгадана правова норма пов'язує виникнення у заставодержателя права на звернення стягнення на предмет застави з встановленням факту невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, незалежно від того, чи встановлений у ньому строк виконання. Водночас, в деяких випадках закон встановлює можливість звернення стягнення до настання строку виконання основного зобов'язання. До таких випадків, серед іншого, належить ліквідація юридичної особи - заставодавця.

Згідно з ч.3 ст. 590 Цивільного кодексу України у разі ліквідації юридичної особи - заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Аналогічні положення містить ч.2 ст. 20 Закону України "Про заставу".

З наведеного випливає, що визначення в договорі застави можливості звернення стягнення на предмет застави у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення заставодавця до категорії неплатоспроможних не суперечить нормам законодавства України.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що оспорювані ним правочини вчинені з порушенням вимог ст. ст. 11, 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

З цього приводу судом було встановлено наступне.

Юридичне значення реєстрації застави рухомого майна полягає в тому, що заставодержатель зареєстрованої застави має переважне право на задоволення вимог із заставленого майна перед заставодержателями незареєстрованих застав та заставодержателями застав, які зареєстровані пізніше (ч.5 ст. 18 Закону України «Про заставу»). Водночас, необхідно враховувати, що реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави (ч.2 ст. 16 Закону України «Про заставу»).

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначає Закон України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Згідно зі ст. ст. 11, 12 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" обтяження рухомого майна реєструється в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Державна реєстрація застави не є елементом форми угоди про заставу майна і тому саме лише недотримання вимог нормативних актів стосовно такої реєстрації не може бути підставою для визнання відповідної угоди недійсною (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012р. у справі №6-64ц12).

Позивач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження наявності інших обтяжувачів майна, яке є предметом спірних правочинів.

В ст. 24 названого Закону передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження, як вимагає ч. 3 ст. 24 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Інститут повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання, який врегульовано ст. ст. 27, 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» введений законодавцем з метою охорони прав та інтересів обтяжувачів.

Зокрема, у ст. 27 названого Закону передбачено, що у разі, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги, звернення стягнення на нього здійснюється шляхом відступлення обтяжувачу відповідного права. Обтяжувач зобов'язаний повідомити в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, боржника та інших обтяжувачів відповідного права грошової вимоги про свій намір набути на свою користь таке право. Протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, інші обтяжувані, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж права, можуть письмово заявити обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, про свій намір отримати задоволення своїх забезпечених обтяженням вимог за рахунок предмета забезпечувального обтяження. Після закінчення строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, обтяжувач з вищим пріоритетом, який висловив намір звернути стягнення па предмет забезпечувального обтяження, надсилає письмове повідомлення всім особам, які повинні виконати вимоги за відповідним правом грошової вимоги боржника, яке є предметом забезпечувального обтяження. З дня відправлення зазначеного повідомлення обтяжувач з вищим пріоритетом набуває права кредитора в зобов'язанні, право вимоги за яким відступлене на його користь. Обтяжувач користується правами кредитора в цьому зобов'язанні до моменту повного задоволення його забезпеченої обтяженням вимоги (ч.ч.1-4 ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).

Оскільки у спірних правовідносинах відповідач був єдиним обтяжувачем права вимоги на майнові права, то в даному випадку не було необхідності в направленні повідомлення про порушення основного зобов'язання.

Тобто, положення частин 3 та 4 ст. 32 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» щодо необхідності направлення письмового повідомлення підлягають застосуванню тільки в разі наявності інших обтяжувачів із відповідним пріоритетом (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 31.10.2011р. у справі №6-47цс11).

Відсутність реєстрації звернення стягнення на заставне майно в Державному реєстрі також не може бути підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем.

З наведеного випливає, що до спірних правовідносин в частині відсутності реєстрації звернення стягнення на заставне майно в Державному реєстрі підлягає застосуванню саме ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», яка не виключає можливості вчинення правочину звернення стягнення на майно без реєстрації останнього в реєстрі обтяжень.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (аналогічна правова позиція наведена в п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Зважаючи на надані сторонами пояснення та докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку відсутні обставини, з якими законодавець пов'язує недійсність правочинів, у зв'язку з чим правові підстави для визнання недійсними оспорюваних позивачем Договору застави №Д-2/2015 від 04.02.2015р. і Договору відступлення №Д-2.1/2015 від 04.02.2015р. та задоволення позову відсутні.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак позивачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. у справі №910/22549/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. у справі №910/22549/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/22549/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк