УХВАЛА

про повернення позовної заяви

18.04.2017Справа № 910/6099/17

Суддя господарського суду міста Києва Головіна К.І., розглянувши матеріали

позовної заявиНауково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю
до1) Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області; 2) Прокуратури Вінницької області; 3) Головного управління Національної поліції у Вінницькій області; 4) Державної казначейської служби України
простягнення 16 244 800,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду міста Києва звернулась Науково-технічна виробнича фірма "Промсервіс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - позивач, НТВФ "Промсервіс" у формі ТОВ) з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області (далі - відповідач-1), Прокуратури Вінницької області (далі - відповідач-2), Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - відповідач-3), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-4) про стягнення 16 244 800,00 грн.

Вивчивши подані матеріали, суддя приходить до висновку, що позовна заява підлягає поверненню заявнику без розгляду з наступних підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких грунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; обгрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; законодавство, на підставі якого подається позов.

Як вбачається з позовної заяви, відповідачем-4 за позовом НТВФ "Промсервіс" у формі ТОВ визначила Державну казначейську службу України, через яку просить стягнути моральну шкоду у сумі 35 200,00 грн. та матеріальну шкоду у сумі 16 209 600,00 грн., а всього - 16 244 800,00 грн., завдану органами досудового розслідування. Разом з тим, позивач не обгрунтував позовні вимоги щодо цієї особи, не вказав на якій правовій підставі він звертається до неї з позовом, не зазначив, якими діями відповідачем-4 порушені його права чи інтереси, якими доказами ці обставини підтверджуються.

Отже, в даному випадку, матеріали позовної заяви не містять обгрунтування щодо позовних вимог, які заявлені до відповідача-4 - Державної казначейської служби України, а також викладу обставин в цій частині та чим вони підтверджуються.

Крім того, в позовній заяві позивач посилається на такі обставини: звернення до органу досудового розслідування, в провадженні якого знаходилось кримінальне провадження, із вимогою про відшкодування шкоди, завданої позивачу оперативно-розшуковими заходами; не вчинення органом досудового розслідування процесуальних дій з отримання інформації, необхідної для визначення обсягів завданої шкоди, передбачених Положенням № 6/5/3/41 від 04.03.1996.; службовий документ ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 06.12.13. № 3200/15-33-22-04/30542824; неодноразове доведення органу досудового розслідування відсутності будь-якої заборгованості зі сплати податків та зборів, у тому числі шляхом залучення в порядку ст. 220 КПК України письмових доказів про відсутність такої заборгованості; наявність судових рішень по адміністративній справі № 815/2105/14; здійснення тиску на працівників позивача органами досудового розслідування; заяви та накази про одночасні звільнення працівників, звіти форми 1-ДФ, погіршення ділової репутації позивача, відмова контрагентів співпрацювати з позивачем.

Разом з тим, як свідчать додатки до позовної заяви, заявником не додано жодного доказу на підтвердження перелічених вище обставин.

Згідно абз. 5 п. 3.5 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставою для повернення позовної заяви є, зокрема, незазначення доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що витребування додаткових доказів з ініціативи господарського суду, а не за клопотанням сторін, які з різних причин не можуть подати ті чи інші докази, не передбачено статтею 38 Господарського процесуального кодексу України, та суперечить принципу змагальності, закріпленому в пункті 4 частини 2 статті 129 Конституції України та статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку про те, що у позовній заяві, окрім відсутності належного обгрунтування, не вказано доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, що є підставою для повернення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 5 п. 3.5 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставою для повернення позовної заяви є відсутність викладу обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, та незазначення доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини.

Недодержання вимог ст.ст. 54, 57 ГПК України щодо форми, змісту і додатків до позовної заяви тягне за собою наслідки, передбачені статтею 63 ГПК (п. 3.5 Постанови Пленуму ВГСУ № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо у позовній заяві не вказано обставин, на яких ґрунтується позовна вимога, доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини, обґрунтований розрахунок стягуваної чи оспорюваної суми.

Також позивачу слід врахувати, що згідно з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною, зокрема, у постанові від 04.12.2012 по справі № 5/5005/7237/2012, виконання позивачем вимог процесуального законодавства, які він зобов'язаний вчиняти до подання позову, не може здійснюватися після порушення провадження у справі. У зв'язку з цим, суд позбавлений права прийняти позовну заяву до розгляду, а потім зобов'язувати позивача усувати вказані недоліки, при цьому стадія підготовчого провадження у господарському процесі відсутня.

Додатково суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 4 ГПК України). А цивільне судочинство здійснюється на підставі цивільно-процесуального закону, що прямо передбачено нормами ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

У даному випадку позивач звертається з позовом до відповідачів, подаючи позовну заяву до Господарського суду міста Києва, а тому правомірним є застосування приписів Господарського процесуального кодексу України, а не Цивільного процесуального кодексу України.

Окрім усього необхідно зазначити, що пунктом 3 ч. 1 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Ставки судового збору визначені у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; за заяву про вжиття заходів та забезпечення позову - 0,5 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 р. станом на 01.01.2017 р. прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб становить 1 600,00 грн.

З позову вбачається, що НТВФ "Промсервіс" у формі ТОВ заявило вимогу майнового характеру на суму 16 244 800,00 грн., отже, мало сплатити судовий збір у сумі 240 000,00 грн. за поданий позов (не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Однак, у визначеному законом розмірі позивач судовий збір не сплатив, натомість послався на наявність підстав для звільнення його від сплати судового збору, передбачених ст. 14 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

Проте, необхідно зазначити, що вказана ст. 14 названого Закону регулює відносини фізичної особи (громадянина) з органами досудового слідства, а також ця норма закону застосовується у випадку оскарження прийнятої цими органами постанови з питання відшкодування шкоди, завданої незаконними діями правоохоронних органів, де сторони звільняються від сплати судових витрат.

У той же час, у поданому позові позивач не є фізичною особою та не оскаржує постанову про відмову у відшкодуванні шкоди, завданої незаконними діями або бездіяльністю відповідачів, а просить стягнути з указаних осіб моральну та матеріальну шкоду у загальній сумі 16 244 800,00 грн., тобто предметом позову є вимога майнового характеру, заявлена в порядку господарського судочинства, що виключає застосування ст. 14 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду".

У даному випадку сплата судового збору, як вже зазначалось, регулюється Законом України "Про судовий збір", в якому, зокрема, передбачається звільнення від сплати судового збору позивачів за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення (п. 6 ст. 5 Закону України "Про судовий збір).

Разом з тим, позивач не послався на вказану правову підставу та у матеріалах позовної заяви відсутні посилання на належні докази понесення збитків від вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного суд вважає, що НТВФ "Промсервіс" у формі ТОВ не належить до категорії осіб, що звільнені від сплати судового збору.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду, якщо не подано доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі.

Підсумовуючи викладене, суддя зазначає, що, як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому, слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до порушення провадження у справі.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб. Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Керуючись ст. 63, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суддя

УХВАЛИВ:

Повернути позовну заяву Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю до Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області, Прокуратури Вінницької області, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, Державної казначейської служби України про стягнення 16 244 800,00 грн. та додані до неї документи без розгляду.

Роз'яснити позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню з нею до господарського суду в загальному порядку після усунення допущених порушень.

Суддя Головіна К.І.