КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" квітня 2017 р. Справа№ 5002-26/2766-2011

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Куксова В.В.

суддів: Тищенко А.І.

Гончарова С.А.

при секретарі Даниленко Т.О.

За участю представників:

від прокуратури: Фоменко Ю.С. - прокурор відділу за посвідченням № 046428 від 29.03.2017р.

від позивача: Левадний Р.С. - за довір. № 370 від 11.11.2016р.

від відповідача 1: Барандич І.М. - за довір. №10-01/05 від 10.01.2017р.

від відповідача 2: не з'явились

від третьої особи 1: не з'явились

від третьої особи 2: не з'явились

від третьої особи 3: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"

на рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 09.09.2011р.

у справі №5002-26/2766-2011 (суддя Медведчук О.Л.)

за позовом Заступника прокурора м. Ялти, м. Ялта, Автономна Республіка Крим

в інтересах держави в особі Фонду державного майна України, м. Київ

до:

1) Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", м. Київ;

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак", м. Ялта, Автономна Республіка Крим;

за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

1) Федерації професійних спілок України, м. Київ;

2) Дочірнього підприємства „Санаторій „Орлине Гніздо" Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", м. Ялта, Автономна Республіка Крим;

3) Комунального підприємства Ялтинської міської ради "Бюро технічної інвентаризації"

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та рішення

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.05.2013 провадження у справі № 5002-26/2766-2011 зупинено до розгляду Севастопольським апеляційним господарським судом справи № 5002-23/3263-2011 за позовом Заступника прокурора міста Ялти в особі Фонду державного майна України до виконавчого комітету Ялтинської міської ради, приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" про визнання недійсним рішення Ялтинської міської ради №25(16) від 08.02.2002 на підставі якого було оформлено право власності на об'єкти нерухомості санаторію "Орлине гніздо" та спонукання до повернення майна (майно санаторію "Орлине гніздо", а саме: гуртожиток, підпірні стіни, асфальтове покриття, плитка залізобетонна, бортове каміння, решітки, огорожі, ступені, зовнішні водопровідні мережі, каналізаційні мережі, зовнішні електричні мережі, в тому числі і будівля корпусу №10 та будівля лікувального корпусу літ. "Б"), що розташовані за адресою: м. Ялта, вул.Сеченова, 5.

Зі змісту ухвали Севастопольського апеляційного господарського суду від 23.05.2013 вбачається, що рішенням Господарського суду Автономної Республіки Крим від 19.09.2011 у справі № 5002-26/2766-2011 позов Заступника прокурора міста Ялта в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задоволено частково. Визнано недійсним укладений між ЗАТ "Укрпрофоздоровниця" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" договір купівлі-продажу № 0104038/2002-30 будівлі корпусу №10 (літ.А), будівлі лікувального корпусу (літ.Б) за спорудами загальною площею 883,6 кв.м. санаторію "Орлине гніздо", розташованих за адресою: м. Ялта, вул.Сеченова, 5. Зобов'язано ТОВ "Фірма "Полипак" повернути державі в особі Фонду державного майна України майно, отримане за оспорюваним договором, а саме: будівлю корпусу №10 (літ.А), будівлі лікувального корпусу (літ.Б) за спорудами загальною площею 883,6 кв.м. санаторію "Орлине гніздо", розташованих за адресою: м. Ялта, вул. Сеченова, 5, на користь Фонду державного майна України. Провадження у справі № 5002-26/2766-2011 в частині позовних вимог скасування державної реєстрації права власності на корпус №10 (літ.А), будівлі лікувального корпусу (літ.Б) за спорудами загальною площею 883,6 кв.м. санаторію "Орлине гніздо", розташованих за адресою: м. Ялта, вул. Сеченова, 5 у реєстровій книзі Комунального підприємства Ялтінської міської Ради "Бюро технічної інвентаризації" та в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно припинено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця"державне мито в розмірі 42,50 грн. та 118 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" державне мито в розмірі 42,50 грн. та 118 грн. витрат на інформаційне-технічне забезпечення судового процесу.

Не погодившись з рішенням господарського суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" та Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" звернулись з апеляційними скаргами, в яких просять рішення господарського суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

20.01.2017 р. до канцелярії Господарського суду Київської області від Першого заступника прокурора Автономної Республіки Крим надійшла заява № 05-18вих-17 від 12.01.2017 р. про відновлення втраченої справи № 5002-26/2766-2011 для продовження розгляду апеляційних скарг ТОВ "Фірма "Полипак" та ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення господарського суду АРК від 09.09.2011 року Київським апеляційним господарським судом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.02.2017р. заяву Першого заступника прокурора Автономної Республіки Крим про відновлення матеріалів втраченої справи № 5002-26/2766-2011 задоволено, матеріали справи № 5002-26/2766-2011 передано до Київського апеляційного господарського суду в порядку ст. 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" для продовження розгляду апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "Полипак" та Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення господарського суду Автономної Республіки Крим від 09.09.2011 року ухвалене за результатами розгляду позову Заступника прокурора міста Ялти.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.03.2017р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Тищенко А.І., Гончарова С.А.

Відповідно до протоколу передачі апеляційної скарги раніше визначеному складу суду від 06.03.2017р. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Куксова В.В., суддів: Тищенко А.І., Гончарова С.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017р. справу №5002-26/2766-2011 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 09.09.2011р. прийнято до апеляційного провадження у визначеному складі суддів та призначено до розгляду на 19.04.2017р.

19.04.2017р. до відділу забезпечення документообігу Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача 1 надійшли дотикові пояснення до апеляційної скарги, які судом долучені до матеріалів справи.

У судовому засіданні від 19.04.2017р. представник прокуратури заперечив проти задоволення апеляційних скарг, просив рішення Господарського суду АРК від 09.09.2011р. залишити без змін.

Представник позивача у судовому засіданні від 19.04.2017р. заперечив проти задоволення апеляційних скарг, просив рішення Господарського суду АРК від 09.09.2011р. залишити без змін.

Представник відповідача 1 підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі, просив суд задовольнити її, рішення Господарського суду АРК від 09.09.2011р. скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представники відповідача 2 та третіх осіб 1-3 у судове засідання не з'явились про неявку суд не повідомили, про дату, час та місце проведення розгляду справи повідомлені належним чином.

Разом з цим, з метою належного повідомлення всіх учасників апеляційного провадження у даній справі, судом апеляційної інстанції на офіційному веб-сайті Київського апеляційного господарського суду було розміщено повідомлення про час та місце судового розгляду справи № 5002-26/2766-2011 (копія роздруківки з якого було долучено до матеріалів справи).

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника Відповідно до частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Отже, оскільки відповідач 2 та треті особи 1-3 належним чином повідомлені про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, суд вважає, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представників відповідача 2 та третіх осіб 1-3, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників відповідача 2 та третіх осіб 1-3 не перешкоджає розгляду апеляційних скарг за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності представників відповідача 2 та третіх осіб 1-3 є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційні скарги, дослідивши відновлені матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

18.11.1990 р. між Загальною Конфедерацією Профсоюзів СРСР та Федерацією незалежних профсоюзів України укладений договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профсоюзним майном, право власності на яке закріплено за Федерацією незалежних профсоюзів України.

Постановою Ради Загальної Конфедерації Професійних Союзів СРСР від 18.11.1990р. відповідно до статуту Загальної Конфедерації Профсоюзів СРСР, постанови ХІХ з'їзду професійних союзів СРСР "Про власність профсоюзів СРСР " вирішено затвердити договір про закріплення прав по володінню, користуванню та розпорядженню профсоюзним майном.

Згідно переліку об'єктів профсоюзного майна, закріплених за Федерацією незалежних профсоюзів України на праві власності, що є додатком до договору від 18.11.1990р., до об'єктів, що закріплюється за федерацією незалежних профспілок України увійшов також санаторій "Орлине гніздо".

22.11.1991 року постановою Президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України «Про створення Акціонерного товариства лікувально - оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» вирішено створити на базі санаторію - курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України Акціонерне товариство лікувальне оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з акціонерним капіталом - 1089,384 тис. карбованців.

04.12.1991 року між Федерацією незалежних профспілок України та Фонду соціального страхування України укладений установчий договір про створення Акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця».

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва від 23.12.1991 року №1971 було зареєстроване Закрите акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця».

24.01.1992 року між Федерацією незалежних профсоюзів України та Акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" підписаний акт приймання-передачі майна Федерації профсоюзів України у власність Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профсоюзів України "Укрпрофоздоровниця", відповідно до якого Федерація незалежних профсоюзів України передає, а Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профсоюзів України «Укрпрофоздоровниця» приймає майно територіальних санаторно-курортних установ профсоюзів, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно - допоміжних об'єктів, підвідомчих колишньому Українській республіканській раді по управлінню курортами профсоюзів, в об'ємі та сумі згідно додатку.

Відповідно до переліку територіальних санаторно-курортних установ профсоюзів санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжній об'єктів, що передаються АТ "Укрпрофоздоровниця" до об'єктів, що передаються увійшов також санаторій "Орлине гніздо".

19.03.2001 року рішенням №Р4-ІІ ради ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" «Про продаж основних фондів санаторію "Орлине гніздо" в м. Ялті, вирішено дозволить продаж спальних корпусів №7, 9, 10 санаторію "Орлине гніздо" - філії Дочірнього-підприємства "Ялтакурорт" за умовами експертної оцінки вартості майна.

02.08.2001 року рішенням №Р2-10 ради ЗАТ ЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця" "Про відчуження основних фондів Дочірнього підприємства "Ялтакурорт", вирішено дозволити ДП "Ялтакурорт" продаж окремих об'єктів, зокрема, лікувально-діагностичного корпусу за літерами "А" і "Б" санаторію "Орлине гніздо".

08.02.2002 року рішенням №25 (16) Виконавчого комітету Ялтинської міської Ради "Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна санаторію "Орлине гніздо" вирішено оформити право власності на об'єкти нерухомого майна санаторія "Орлине гніздо" за ЗАТ ЛОЗП "Укрпрофоздоровниця" та видати свідоцтва про право власності згідно додатку.

04.03.2002 року Виконавчим комітетом Ялтинської міської Ради оформлені та видані ЗАТ ЛОЗП "Укрпрофоздоровниця" свідоцтва про право власності на спальний корпус літ. А, загальною площею 660кв.м. та на лікувальний корпус літ. Б., загальною площею 223,6кв.м., що розташовані за адресою: м.Ялта, вул. Сеченова, 5.

03.10.2002 року між ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця" (продавцем) та ТОВ "Фірма"Полипак" (покупцем), укладений договір купівлі - продажу №0104038/2002-30.

Відповідно до п.п.1.1. та 1.2. даного Договору, Продавець продає, а Покупець купує будівлі санаторного корпусу №10 (Літ.А), будівлі лікувального корпусу (Літ.Б.), споруд згідно додатку №1, що іменуються в подальшому "Об'єкт", розташовані за адресою: Україна, АР Крим, м. Ялта, вул.Сеченова, 5, санаторій "Орлине гніздо".

В цілому об'єкт складається з будівель та споруд загальною площею 883,6кв.м та елементів благоустрою.

Згідно з п. 1.2. договору, продаж вищевказаного об'єкту здійснюється за експертною оціінкою та складає 823779грн., ПДВ 164755,80грн., всього з ПДВ 988 534,80 грн.

27.05.2004 року рішенням №767 Виконавчого комітету Ялтинської міської Ради "Про виділ літ.А, літ.Б, зі складу домоволодіння №5 по вул.Сеченова в м.Ялта та видачі свідоцтва про право власності, вирішено виділити санаторний корпус літ.А та санаторній корпус літ.Б, на ділянці склад літ.Е зі складу домоволодіння №5 по вул. Сеченова в м. Ялта привласнити поштову адресу: м.Ялта, вул. Сеченова-5а. Видати свідоцтва про право власності ТОВ "Фірма "Полилак" на домоволодіння №5-а по вул. Сеченова в м. Ялта на: корпус літ.А, загальною площею 638,9кв.м., та корпус літ.Б, загальною площею 223,6кв.м.. На ділянці склад літ.Е.

09.08.2004 року Виконавчим комітетом Ялтинської міської Ради видано ТОВ "Фірмі "Полипак" свідоцтво про право власності на нерухоме майно: корпус літ.А., корпус літ.Б., що знаходяться за адресою: АР Крим, м.Ялта, вул.Сеченова, буд. 5-а.

Заступник прокурора м. Ялти вважає, що договір купівлі - продажу №0104038/2002-30 від 03.10.2002 року укладений між ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофооздоровниця" та ТОВ "Фірмою "Полипак" підлягає визнанню недійсним, а відчужене за даним договором майно поверненню на користь держави в особі Фонду державного майна України.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступними обставинами.

Відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР" усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я було зобов'язано передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок.

Згідно з п. 2 вказаної постанови Ради Міністрів УРСР майно передавалося профспілковим органам у відання.

Передача спірного майна у відання профспілкам мала місце у період дії Конституції (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 р.

Статтею 4 Конституції (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 р. визначено, що економічну основу УРСР становлять соціалістична система господарства і соціалістична власність на знаряддя та засоби виробництва, що утвердилися внаслідок ліквідації капіталістичної системи господарства, скасування приватної власності на знаряддя та засоби виробництва і знищення експлуатації людини людиною.

Відповідно до ст. 5 Конституції УРСР (1937 р.) соціалістична власність в УРСР має або форму державної власності (всенародне добро), або форму кооперативно-колгоспної власності (власність окремих колгоспів, власність кооперативних об'єднань).

При цьому у виключній власності держави було, зокрема, майно організованих державою торговельних, комунальних та інших підприємств, основний міський житловий фонд, а також інше майно, необхідне для здійснення завдань держави (ст. 11 Конституції УРСР 1937 р.).

Згідно зі ст.ст. 6, 7 Конституції УРСР (1937 р.) земля, її надра, води, ліси, заводи, фабрики, шахти, рудні, залізничний, водний і повітряний транспорт, банки, засоби зв'язку, організовані державою великі сільськогосподарські підприємства (радгоспи, машинно-тракторні станції і т. п.), а також комунальні підприємства і основний житловий фонд у містах і промислових пунктах є державною власністю, тобто всенародним добром.

Громадські підприємства в колгоспах і кооперативних організаціях з їх живим і мертвим реманентом, продукція, що її виробляють колгоспи та кооперативні організації, так само їх громадські будівлі, становлять громадську, соціалістичну власність колгоспів і кооперативних організацій.

Згідно зі ст. 9 Конституції УРСР (1937 р.), поруч з соціалістичною системою господарства, яка є панівною формою господарства в УРСР, допускається законом дрібне приватне господарство одноосібних селян і кустарів, яке ґрунтується на особистій праці і виключає експлуатацію чужої праці.

Тобто Конституція (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки від 30.01.1937 р., яка була діюча станом на 1960 р., для будь-яких установ, організацій, підприємств передбачала форму власності на майно лише у вигляді соціалістичної власності. За таких обставин, госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, які згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 були передані профспілковим органам, могли бути передані тільки у господарське відання, а не у власність.

Аналогічні положення зазначені у постанові Вищого господарського суду України від 18.05.11 у справі № 2-12/2394.4-2010:

Право повного господарського відання - це право юридичної особи володіти, користуватися, розпоряджатися майном, яке надано їй власником для здійснення підприємницької діяльності;

Майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України. Здійснюючи право повного господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать закону та цілям діяльності підприємства (ст. 37 Закону України "Про власність");

Поява цієї правової категорії зумовлена необхідністю розмежування права власності держави і права підприємства щодо виділеного йому державою майна. Відмінність права власності та права господарського відання полягає насамперед у характері цих прав. Суд звертає увагу на те, що, оскільки право власності є основним, самостійним правом, у той час як право господарського відання насамперед залежить від права власності, то право господарського відання є речовим правом вторинного характеру.

Крім того, аналізуючи норми цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що право господарського відання передбачено лише стосовно об'єктів державної власності.

Зазначене також підтверджується змістом постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР".

Аналізуючи зміст постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.60 № 606 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР", відповідно до якої Рада Міністрів Української постановила Держплану УРСР, Міністерству фінансів УРСР за участю Української республіканської Ради профспілок внести в план і бюджет Української РСР на 1960 рік зміни, що випливають з цієї постанови, а також зобов`язала Держплан СРСР передбачати, починаючи з 1961 року, в річних і перспективних планах по бюджету державного соціального страхування необхідні капітальні вкладення на будівництво і проектування санаторно-курортних установ, виділяти на будівництво, розширення, ремонт і благоустрій санаторіїв і будинків відпочинку необхідні матеріали, обладнання і транспорт, то суд дійшов висновку, що оскільки спірні об'єкти нерухомості фінансувалися з бюджету державного соціального страхування, то профспілкові санаторії належали до об'єктів державної власності.

20.04.1978 на позачерговій сьомій сесії Верховної Ради Української РСР дев'ятого скликання прийнято Конституцію (Основний Закон) Української Радянської Соціалістичної Республіки.

Статтями 10-13 Конституції (Основного Закону) Української Радянської Соціалістичної республіки (1978 р.) також установлено, що основу економічної системи України становить соціалістична власність на засоби виробництва у формі державної (загальнонародної) і колгоспно-кооперативної власності. Правом особистої власності були наділені лише громадяни.

Зокрема, ст. 10 Конституції УРСР (1978) чітко визначено, що майно профспілкових та інших громадських організацій, необхідне їм для здійснення статутних завдань, є соціалістичною власністю.

Відповідно до ст. 20 Закону УРСР "Про власність" від 07.02.1991 професійні спілки є суб'єктами права колективної власності.

Статтею 21 зазначеного Закону передбачено підстави виникнення права колективної власності. Цією статтею закону не передбачено підстав виникнення права власності громадського об'єднання шляхом передачі майна від союзних громадських організацій новоствореним в України громадським організаціям або в порядку правонаступництва загальносоюзної громадської організації новоствореною республіканською громадською організацією.

Документів, на підтвердження того, що спірне майно було передано державою профспілковим органам у будь-який час (з 1960 по 1991) з господарського відання у власність суду не надано.

Отже, майно, яке є предметом спірного договору, перебувало у державній (соціалістичній) власності Української РСР, а при оголошенні незалежності державою Україна це майно перейшло у державну власність України, а тому профспілковий орган не мав права власності на спірне майно і, як наслідок, не набув права розпорядження ним.

Постановою Верховної Ради Української РСР "Про захист суверенних прав власності Української РСР" від 29 листопада 1990 року № 506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР про роздержавлення майна.

Статтею 1 Закону України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" від 10 вересня 1991 року №1540-XII встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України.

Згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" №1452-ХІІ від 30 серпня 1991 року та Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" №1540-ХІІ від 10 вересня 1991 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України, а укладені після 29 листопада 1990 року майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними.

Постановою Верховної Ради України "Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України" №2268-ХІІ від 10 квітня 1992 року, з метою збереження майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Верховна Рада України, постановлено наступне: до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР передати тимчасово Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій. Фонду державного майна України прийняти майно цих підприємств, установ та об'єктів до 1 травня 1992 року.

Профспілки діяли за загальним статутом профспілок СРСР і до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. В єдиній системі профспілок колишнього Союзу РСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої, в свою чергу, є Федерація професійних спілок України.

Постановою Верховної Ради України "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" від 4 лютого 1994 року №3943-ХІІ встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю (пункт 1 постанови). Кабінету Міністрів України до 1 березня 1994 року доручено визначити органи управління зазначеним майном, що тимчасово виконуватимуть ці функції до законодавчого визначення правонаступників вищезгаданого майна (пункт 2 постанови). До законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна України здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів) (пункт 3 постанови).

Професійні спілки та їхні громадські об'єднання є суб'єктами права колективної власності (ст. 20 Закону України "Про власність").

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про власність" право колективної власності виникає на підставі: добровільного об'єднання майна громадян і юридичних осіб для створення кооперативів, акціонерних товариств, інших господарських товариств і об'єднань; передачі державних підприємств в оренду; викупу колективами трудящих державного майна; перетворення державних підприємств в акціонерні та інші товариства; безоплатної передачі майна державного підприємства у власність трудового колективу, державних субсидій; пожертвувань організацій і громадян, інших цивільно-правових угод.

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва №971 від 23 грудня 1991 року було зареєстровано ЗАТ "Укрпрофоздоровниця", яке створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234350 грн., що становить 92,92 % розміру статутного фонду.

До статутного фонду Закритого акціонерного товариства "Укрпрофоздоровниця" передано й спірне майно.

З огляду на вказані обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що майно, передане до статутного фонду ЗАТ "Укрпрофоздравниця" є державною власністю і передача його до статутного фонду відповідача 1 не потягнула за собою зміни форми власності.

Вказаний факт також підтверджений й постановами Верховного суду України від 25.09.2007 р. та постановою Вищого господарського суду України від 19.09.2009 р. у справі № 48/202-20/191.

Згідно з абзацом 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України що набрав законної сили 01.01.2004, норми цього Кодексу застосовуються до триваючих по договору прав та обов'язків.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Щодо підстав для визнання Договору недійсним, застосовуються правила, встановлені Цивільним кодексом Української РСР (далі ЦК УРСР) та законодавством, яке діяло на момент його укладення.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Статтею 86 ЦК УРСР встановлено, що:

- право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном;

- право власності в Україні охороняється законом;

- держава забезпечує стабільність правовідносин власності;

- власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна;

- усі форми власності є рівноправними.

- відносини власності регулюються Законом України "Про власність", цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Закону України "Про власність" (тут і далі в редакції, яка діяла станом на дату укладення Договору) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Він може використовувати майно для здійснення господарської та іншої, не забороненої законом, діяльності, зокрема, передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам.

Відповідно з ч. 1 ст. 55 Закону України "Про власність" власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Слід зазначити і про те, що, як було встановлено вище, згідно з Указом Президії Верховної Ради України "Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави" №1452-ХІІ від 30 серпня 1991 року та Законом України "Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України" №1540-ХІІ від 10 вересня 1991 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташовані на території України, є державною власністю України, а укладені після 29 листопада 1990 року майнові договори, якими змінено форму власності, визнаються недійсними.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимоги прокурора, заявлені в інтересах позивача, про визнання недійсним Договору є законними, обґрунтованими.

Виходячи з вищевикладеного вбачається, що повноваженнями щодо здійснення управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, в тому числі профсоюзного, що розташоване на території України, наділений Фонд державного майна.

Згідно ст. 1 Тимчасового положення "Про Фонд державного майна Укарїни" затвердженого постановою Верховного Ради України від 07.07.1992р., Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю.

Враховуючи, що предметом даного спору є договір купівлі-продажу будівлі санаторного корпусу №10 (Літ.А), будівлі лікувального корпусу (Літ.Б.), загальною площею 883,6кв.м., що розташована за адресою: Україна, АР Крим, м. Ялта вул. Сеченова, 5, тобто державного майна, яке протиправно було передане у власність продавця ЗАТ ЛОЗП України "Укрпрофоздоровниця", який в свою чергу без погоджень з органом наділеним повноваженнями на управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, відчужив дане майно на користь іншої юридичної особи ТОВ "Фірма"Полипак", суд вважає за необхідне визнати даний договір недійсним на підставі його невідповідності вимогам закону.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Виходячи з вищенаведених норм, вбачається, що до спірних правовідносин в частині визнання договору недійсним треба застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР і редакції від 18.07.1963 року.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Зважаючи на те, що судом встановлено належність спірного майна до управління Фонду державного майна України, суд зобов'язує ТОВ "Фірму "Полипак" повернути державі в особі Фонду державного майна України майно, отримане за спірним договором, а саме: будівлю корпусу №10 (літ.А), лікувального корпусу (літ.Б) зі спорудами загальною площею 883,6кв.м. санаторію "Орлине гніздо", розташованих за адресою: м. Ялта, вул. Сеченова, 5, на користь Фонду державного майна України.

Також слід зазначити, що колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, стосовно того, що вимоги Заступника прокурора м. Ялти про скасування державної реєстрації права власності на корпус №10 (літ.А), лікувальний корпус (літ.Б) з спорудами загальною площею 883,6кв.м санаторію "Орлине гніздо", розташовані за адресою: АР Крим, м. Ялта, .вул. Сеченова, 5, у реєстровій, книзі Комунального підприємства Ялтинської міської Ради "Бюро технічної інвентаризації" та в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно, провадження по справ в цій частині припинити на підставі п.1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанн господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів, вирішення яких відповідно до законів України таміжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. - 3 Кодексу адміністративного судочинства, справи адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктом 1.3. Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 передбачено, що державна реєстрація прав власності проводиться реєстратором бюро технічної інвентаризації.

Таким чином, бюро технічної інвентаризації делеговані повноваження у сфері суспільних правовідносин, пов'язаних із здійсненням від імені держави дій щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно, а отже БТІ є суб'єктом владних повноважень, та провадження по справі в частині скасування державної реєстрації і власності підлягає припиненню.

Суд апеляційної інстанції також погоджується із висновком суду першої інстанції, стосовно клопотання ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» про застосування наслідків пропуску позовної давності, а саме в даному випадку слід виходити з того, що позивачем у даній справі в інтересах якого звернувся Заступник прокурора м. Ялти є Фонд державного майна України, який не є стороною за спірним договором, в той час як приписи статті 76 Цивільного кодексу України Української РСР так і статті 261 чинного ЦК України пов'язують початок перебігу строку позовної давності з виникненням права на позов саме у особи, права якої порушено, тобто в даному разі у позивача з цієї справи, а не у прокурора, який статусу позивача не має, а є самостійним учасником судового процесу, у зв'язку з чим, позовна давність в такому разі не застосовується. Аналогічна позиція наведена у постанові Вищого господарського України від 04.08.2010 року у справі №38/303-40/223-45/13.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене позов Заступника прокурора м. Ялти в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак є обґрунтованим, та таким, що вірно задоволений частково судом першої інстанції.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 09.09.2011р. у справі №5002-26/2766-2011 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" на рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 09.09.2011р. у справі №5002-26/2766-2011 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Судові витрати за розгляд апеляційних скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірма "Полипак" та Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Автономної республіки Крим від 09.09.2011р. у справі №5002-26/2766-2011 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 5002-26/2766-2011 повернути Господарському суду міста Київської області.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя В.В. Куксов

Судді А.І. Тищенко

С.А. Гончаров