ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа № 922/77/17

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя Могилєвкін Ю.О.

при секретарі Кладько А.С.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 довіреність б/н від 11.01.2017 р.

відповідача не зявився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 755 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 15.02.17 р. у справі № 922/77/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман", смт. Покотилівка

про стягнення 150680,40 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" заборгованість по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00005725 від 04.09.2012 р. в розмірі 20685,59 грн., плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 18571,49 грн., збитків в розмірі 98442,38 грн., штрафу в розмірі 1591,73 грн., пені в розмірі 3689,68 грн., 3% річних в розмірі 1106,89 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6592,54 грн., а також судові витрати. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань по договору.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.02.2017 р. у справі № 922/77/17 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" (62458, Харківська область, Харківський район, смт. Покотилівка, вул. Фрунзе, 18, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" (02152, м. Київ, пр. Павла Тичини, 1В, офіс В, ) заборгованості по сплаті лізингових платежів за договором про фінансовий лізинг № 00005725 від 04.09.2012 р. в розмірі 20685,59 грн., плату за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 18571,49 грн., пені в розмірі 3689,68 грн., 3% річних в розмірі 1106,89 грн., інфляційних втрат в розмірі 6592,54 грн. та судовий збір в розмірі 759,69 грн. В решті позову відмовлено.

Рішення мотивоване, зокрема, з тих підстав, що заборгованість відповідача по сплаті лізингових платежів за період січень-квітень 2015 р. за контрактом в розмірі 20685,69 грн. залишилася непогашеною, а в частині вимог про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 18571,49 грн. відповідно до п. 6.18. контракту відповідач повинен компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу з травня 2015 р. по липень 2015 р. в розмірі 18571,49 грн., що штраф в розмірі 1591,73 грн., пеня в розмірі 3689,68 грн., 3% річних в розмірі 1106,89 грн. та інфляційні втрати в розмірі 6592,54 грн. нараховані обґрунтовано.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу в розмірі 1591,73 грн., суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачем відповідачу нагадувань про несплату (а. с. 48-50), а наявні у справі нагадування не містять підпису з боку позивача, а тому позовні вимоги в частині стягнення штрафу в розмірі 1591,73 грн. є безпідставними.

Щодо позовних вимог в частині стягнення реальних збитків в розмірі 36688,27 грн., які складаються з послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, вилучення об'єкта лізингу, юридичних послуг (консультування), підготовці позовної заяви та 61754,11 грн. упущеної вигоди, яка є різницею між ринковою вартістю об'єкта лізингу та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкту лізингу, суд першої інстанції дійшов висновку, що отримання позивачем юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом, що витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом) не відповідають вимогам статті 22 ЦК України та статті 225 ГК України, та ін.

Позивач з рішенням суду першої інстанції частково не погодився, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення збитків у розмірі 98442,39 грн. та прийняти нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Постман" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" заборгованість по сплаті збитків в розмірі 98442,38 грн. та штрафу в розмірі 1591,73 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги ТОВ "Порше Лізинг Україна" зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, а саме: ст. 22 Цивільного кодексу України, 224 ГК України, а також неповно досліджено п. 8.2.3., 8.6., 13.6. договору, які передбачають погодження сторонами відшкодування всіх витрат незалежно від завершення або припинення дії договору, та ін.

Відповідач у призначене судове засідання не зявився.

Враховуючи факт належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду апеляційної скарги, та те, що норми ст. 38 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами.

Неявка в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила наступне:

Як свідчать матеріали справи, 04.09.2012 р. між позивачем (лізингодавець) та відповідачем (лізингоодержувачем) укладений договір про фінансовий лізинг № 00005725, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача транспортний засіб типу VW Caddy GP Maxi Kasten 1.6 I TDI, 2012 року виробництва, шасі № WV1ZZZ2KZСX127362, двигун № САY P30862 (надалі - об'єкт лізингу), а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором шляхом здійснення платежів відповідно до договору та згідно з графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів (надалі - план відшкодування), що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму 22290,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить 6687,00 доларів США.

12.01.2015 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1/1 до зазначеного договору, якою змінено строк дії договору та узгоджено новий графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (а. с. 38).

Згідно з преамбулою додатку до договору про фінансовий лізинг "Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу", ці загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу (надалі разом із договором про фінансовий спільно іменується як "Контракт"), а також графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) як додаток до контракту, що є невід'ємною його частиною, та інші додатки, що є невід'ємними його частинами, являють собою угоду між сторонами щодо придбання ТОВ "Порше Лізинг Україна" (надалі - позивач), а також передачі Об'єкту лізингу Лізингоодержувачу (відповідачу) (у відповідності до визначених у цьому Контракті значень вищезгаданих термінів) згідно з положеннями Закону України "Про фінансовий лізинг" № 723/97-ВР від 16.12.1997 р., а також іншими чинними положеннями українського законодавства.

Відповідно до п. 3.1. контракту, предметом лізингу за контрактом є транспортний засіб, зазначений у контракті (надалі - "об'єкт лізингу"). Об'єкт лізингу був обраний у відповідності до специфікації відповідачем та в повній мірі відповідає вимогам відповідача. Відповідач на власний розсуд здійснив вибір Дилера-продавця, у якого позивач придбав Об'єкт лізингу.

За умовами п. 4.1. контракту, позивач зберігатиме за собою право власності на Об'єкт лізингу, в той час як відповідач матиме право на експлуатацію об'єкта лізингу впродовж усього строку дії контракту (крім випадків, коли позивач матиме право розірвати цей контракт та вимагати повернення об'єкта лізингу, як зазначено в цьому Контракті).

Відповідно до п. 6.1. контракту, для експлуатації об'єкта лізингу відповідач щомісяця виплачуватиме позивачу лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), що являє собою невід'ємну частину цього контракту, та - інших положень контракту. Кожний лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування; частину від обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу); комісії; покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених контрактом та інші витрати, передбачені або прямо пов'язані з контрактом. Нижчезазначені витрати та послуги по адмініструванню та обслуговуванню контракту не включаються до лізингових платежів: будь-які податки, що можуть застосовуватися до контракту після його виконання або в будь-який час у майбутньому; інші витрати та платіжні зобов'язання. Такі витрати підлягають сплаті відповідачем на користь позивача. Якщо позивач поніс такі витрати, відповідач зобов'язується компенсувати суму таких витрат у повному обсязі протягом 3-х робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги відповідачу.

Згідно з п. 6.3. контракту, лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь позивача, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання позивачем очікуваної станом на дату виконання контракту суми на основі діючого курсу обміну Євро/долара США, встановленого Національним Банком України або українським комерційним банком (ПАТ "КІБ Креді Агріколь", або іншим банком), або на основі обмінних курсів, за якими на встановлену дату укладалися угоди з клієнтами банку (ПАТ "КІБ Креді Агріколь") (надалі - обмінний курс), як буде обрано за рішенням позивача, станом на дату, коли кожен платіж підлягає виплаті. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобов'язання, передбачені цим Контрактом, розраховуються в Євро/доларах США (як обумовлено сторонами в Контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом зазначеного вище банку, чинним на дату виставлення рахунка. Якщо в період між датою виставлення рахунку та датою отримання суми еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний та про який було повідомлено позивача, збільшиться більш ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується відповідачем. Лізингові платежі будуть розрахуватися для цілих місяців.

За умовами п. 6.4. контракту у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких (якої) узгоджений сторонами.

Згідно з п. 6.5. контракту, лізингові платежі перераховуються відповідачем на рахунок, зазначений позивачем у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плані відшкодування).

Умовами п. 6.16. контракту передбачено, що зобов'язання по сплаті всіх та будь-яких платежів за контрактом покладається на відповідача, якщо інше прямо не передбачено контрактом. Відповідач зобов'язується сплатити всі та будь-які платежі протягом 5 робочих днів з моменту відправлення позивачем відповідної вимоги та/або рахунку, якщо інший термін не обумовлено у контракті або погоджено сторонами додатково. Якщо відповідач не сплатить платежі (платіж) у зазначений строк, позивач має право застосувати санкції за прострочення відповідно до п. 8 контракту.

Відповідно до п. 8.3.1. - 8.3.2. п. 8.3. контракту, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж на 10 (десять) робочих днів, позивач має право: надіслати відповідачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у цей термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1. контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги щодо сплати означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим контрактом. Якщо відповідач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу та, якщо прострочення лізингового платежу триває більш ніж 30 днів (у відповідності до Закону України "Про фінансовий лізинг"), позивач має право розірвати договір/відмовитися від договору і витребувати об'єкт лізингу від відповідача, в тому числі у примусовому порядку згідно з виконавчим написом нотаріуса.

Згідно з п. 5.4. контракту, відповідач забезпечує оформлення доставки об'єкта лізингу шляхом підписання відповідачем та позивачем акту прийому-передачі.

Пунктами 12.2., 12.3. контракту передбачено, що строк лізингу починається з дати підписання акта приймання-передачі об'єкта лізингу (п. 5.4 контракту). Контракт набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

28.09.2012 р. позивач передав відповідачу об'єкт лізингу, про що свідчить акт прийому-передачі від 28.09.2012 р. (а. с. 37).

Даний контракт підписаний позивачем та відповідачем і скріплений печатками сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання умов п. 6.5. контракту виставив відповідачу на оплату лізингових платежів рахунки-фактури за січень-квітень 2015 р. на загальну суму 25556,62 грн., а саме: рахунки-фактури № 59101-00255005 від 13.01.2015 р. на суму 5347,83 грн., № 00256845 від 02.02.2015 р. на суму 5942,03 грн., № 00262528 від 06.03.2015 р. на суму 7354,00 грн. та № 00268280 від 06.04.2015 р. на суму 6912,76 грн.

Відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) відповідач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа (а. с. 39-44).

Відповідач оплатив лише частково рахунок-фактуру № 59101-00255005 від 13.01.2015 р. на суму 5347,83 грн. (оплата на суму 4870,93 грн.), внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість по оплаті лізингових платежів за січень-квітень 2015 р. в сумі 20685,69 грн. (25556,62 грн. - 4870,93 грн. = 20685,69 грн.).

Згідно з п. 12.6.1. п. 12.6. контракту, позивач має право в односторонньому порядку розірвати цей контракт/відмовитися від контракту, та, також серед іншого, право на повернення об'єкта лізингу, в наступних випадках: відповідач не сплатив 1 (один) наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів.

Згідно з п. 12.9 контракту, у разі дострокового закінчення строку лізингу/розірвання контракту відповідно до п. 12 контракту, відмови відповідача придбати об'єкт лізингу, як передбачено п. 4.2, а також якщо позивач вимагає повернення об'єкта лізингу відповідно до інших положень контракту, відповідач зобов'язався повернути об'єкт лізингу за свій власний рахунок у відмінному робочому та технічному стані за адресою місцезнаходження позивача, якщо інша адреса не вказана позивачем, впродовж 10 (десяти) робочих днів від дати одержання відповідного запиту.

Пунктом 12.7. контракту передбачено, що день, що вважатиметься датою розірвання/відмови від контракту визначається позивачем у відповідному повідомленні/вимозі. Позивач надсилає відповідачу письмове повідомлення/вимогу про розірвання/відмову від контракту та, за можливості, зв'язується з ним доступними телефону засобами зв'язку для повідомлення про розірвання/відмову від Контракту. Таке повідомлення/вимога надсилається позивачем на адресу за зареєстрованим місцезнаходженням відповідача (для юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). У випадку неотримання відповідачем повідомлення/вимоги через відсутність за адресою/повернення через закінчення строку зберігання, відповідач вважається належним чином повідомленим.

14.05.2015 р. позивач направив відповідачеві вимогу № 00005725 від 05.05.2015 р. про сплату заборгованості протягом 3-х днів з дня отримання вимоги, повернення об'єкта лізингу та відмову від контракту. Проте відповідач відмовився від отримання даної вимоги (а. с. 51-54).

Вимога № 00005725 від 05.05.2015 р. направлена позивачем 14.05.2015 р., згідно з п. 12.17. контракту дана вимога вважається отриманою відповідачем 28.05.2015 р., останнім днем погашення заборгованості вважається 31.05.2015 р., а отже повернення об'єкта лізингу згідно з п. 12.9. контракту повинно бути 11.06.2015 р.

Згідно з п. 12.13. контракту у випадках, передбачених п. 12.6., 12.12. контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

В даному випадку контракт вважається розірваним 28.05.2015 р. в позасудовому порядку, у зв'язку з відмовою позивача від Контракту.

Як зазначає позивач у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по сплаті лізингових платежів за період січень-квітень 2015 р. за контрактом в розмірі 20685,69 грн., яка залишається непогашеною.

З огляду на вищезазначені обставини, позивачем додатково нараховані:

- інфляційні втрати у сумі 6592,54 грн. та 3% річних у сумі 1106,89 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання, в порядку ст. 625 ЦК України;

- збитки в сумі 98442,38 грн., в порядку п. 8.6 Контракту;

- 3689,68 грн. пені. та 1591,73 грн. штрафу.

Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом у даній справі.

З матеріалів справи вбачається, що господарський суд приймаючи оскаржуване рішення крім іншого виходив з того, що заборгованість відповідача по сплаті лізингових платежів за період січень-квітень 2015 р. за контрактом в розмірі 20685,69 грн. залишилася непогашеною, що відповідно до п. 6.18. контракту відповідач повинен компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу з травня 2015 р. по липень 2015 р. в розмірі 18571,49 грн., що судом перевірено правильність та правомірність нарахування позивачем пені в розмірі 3689,68 грн., 3% річних в розмірі 1106,89 грн., інфляційних втрат в розмірі 6592,54 грн. що в частині позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 1591,73 грн. матеріали справи не містять доказів надсилання позивачем відповідачу нагадувань про несплату, а певні нагадування не містять підпису з боку позивача, що .в частині стягнення збитків в розмірі 98442,38 грн., отримання позивачем юридичних послуг не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом, а витрати, які включені позивачем до складу прямих збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом) не відповідають вимогам статті 22 ЦК України та статті 225 ГК України.

Викладені вище висновки господарського суду, на думку колегії суддів, повністю відповідають фактичним обставинам спору та матеріалам справи, їм надана правильна та належна правова оцінка, у звязку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги і скасування прийнятого у справі рішення.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 43 цього ж кодексу, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з приписами ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом 1 статті 292 ГК України, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізиноодержувачем періодичних лізингових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг", фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Факт передачі обєкту лізингу не спростовано відповідачем та підтверджується матеріалами справи.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено обов'язок лізингоодержувача своєчасно сплачувати лізингові платежі.

За приписами статті 16 вищезазначеного Закону, сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором; лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з п. 6.5. контракту лізингові платежі перераховуються відповідачем на рахунок, зазначений позивачем у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) не пізніше дати, вказаної у Графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування).

У Плані відшкодування відображаються лізингові платежі з урахуванням відсотків (процентів/процентної ставки) за використання обсягу фінансування, розмір яких (якої) узгоджений сторонами (п. 6.4 умов лізингу).

Як зазначено вище, позивач на виконання умов п. 6.5. контракту виставив відповідачу на оплату лізингових платежів рахунки-фактури за січень-квітень 2015 р. на загальну суму 25556,62 грн., а саме: рахунки-фактури:

- № 59101-00255005 від 13.01.2015 р. на суму 5347,83 грн.,

- № 00256845 від 02.02.2015 р. на суму 5942,03 грн.,

- № 00262528 від 06.03.2015 р. на суму 7354,00 грн.

- № 00268280 від 06.04.2015 р. на суму 6912,76 грн.

Відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) відповідач зобов'язався сплачувати лізингові платежі щомісяця не пізніше 15 числа (а. с. 39-44).

Проте, відповідач оплатив лише частково рахунок-фактуру № 59101-00255005 від 13.01.2015 р. на суму 5347,83 грн. (оплата на суму 4870,93 грн.), внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по оплаті лізингових платежів за січень-квітень 2015 р. в розмірі 20685,69 грн. (25556,62 грн. - 4870,93 грн. = 20 685,69 грн.).

14.05.2015 р. позивач направив відповідачу вимогу № 00005725 від 05.05.2015 р. про сплату заборгованості протягом 3-х днів з дня отримання вимоги, повернення об'єкта лізингу та відмову від контракту. Однак відповідач відмовився від отримання даної вимоги (а. с. 51-54).

Вимога № 00005725 від 05.05.2015 р. направлена позивачем 14.05.2015 р., а згідно з п. 12.17. контракту дана вимога вважається отриманою відповідачем 28.05.2015 р., останнім днем погашення заборгованості мало бути 31.05.2015 р., повернення об'єкта лізингу згідно умов п. 12.9. контракту мало бути 11.06.2015 р.

Згідно з п. 12.13. контракту у випадках, передбачених пунктами 12.6. та 12.12., Контракт вважається розірваним на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.

Як правомірно зазначив суд першої інстанції в даному випадку контракт вважається розірваним 28.05.2015 р. в позасудовому порядку, у зв'язку з відмовою позивача від контракту.

Позивач зазначає, що станом на час розгляду справи, відповідач заборгованість по сплаті лізингових платежів за період січень-квітень 2015 р. у сумі 20 685,69 грн. належним чином не сплатив.

Враховуючи викладене, а також те, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. 193 ГК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону.

Оскільки відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості, останній визнається таким, що прострочив виконання грошових зобов'язань за договором лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦКУ, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен "передати позивачеві у разі порушення боржником зобов'язання відповідно до ст. 549 ЦКУ. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГКУ, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У п. 8.2.1. п. 8.2. Контракту передбачено, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовується пеня у розмірі 10% річних від вчасно невиплаченої суми за кожен день затримки до моменту повної виплати платежу.

Відповідно до ст. 232 ч. 6, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Ст. 3 цього ж закону передбачено, що розмір пені, передбачений ст. 1, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд першої інстанції правомірно встановив, що позивачем вірно здійснено нарахування пені в розмірі 3 689,68 грн., 3% річних в розмірі 1106,89 грн. та інфляційних втрат в розмірі 6 592,54 грн.

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в сумі 18 571,49 грн.

Як встановлено вище, відповідач повинен повернути позивачу об'єкт лізингу 11.06.2015 р.

Позивач стверджує, що станом на день звернення до суду з даним позовом відповідач не повернув позивачу об'єкт лізингу.

Відповідно до абз. 2 п. 6.18. контракту сторони погоджуються, що у випадку розірвання контракту/відмови від контракту за ініціативою позивача відповідно до пункту 12, лізинговий платіж буде вважатися платою за користування об'єктом лізингу.

Таким чином, відповідач повинен компенсувати позивачу плату за фактичний час користування об'єктом лізингу за з травня 2015 р. по липень 2015 р. в розмірі 18571,49 грн.

Отже, вимога про стягнення плати за фактичний час користування об'єктом лізингу в розмірі 18571,49 грн. є законною, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Правомірним є також висновок місцевого господарського суду в частині відмови у стягненні штрафу в розмірі 1 591,73 грн.

Відповідно до п. 8.3.1. п. 8.3. контракту, якщо відповідач прострочить виплату лізингового платежу протягом більш ніж на 10 (десять) робочих днів, позивач має право: надіслати відповідачу першу вимогу щодо сплати в письмовій формі. Якщо відповідач не здійснить оплату протягом 7 (семи) робочих днів з моменту відправлення першої вимоги щодо сплати, позивач надсилає в такий же спосіб другу платіжну вимогу, яка подовжує строк здійснення оплати ще на 8 (вісім) робочих днів. У випадку якщо відповідач не здійснить оплату у вказаний термін, позивач має право направити відповідачу третю вимогу щодо сплати та відмовитися від Контракту в односторонньому порядку, за п. 12.6.1. контракту. Сторони погоджуються, що невиконання зобов'язань після надіслання другої платіжної вимоги щодо сплати означає, що відповідач не має наміру в подальшому виконувати свої зобов'язання за цим Контрактом.

У п. 8.2.2. п. 8.2. контракту визначено, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються наступні санкції: штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем (п. 8.3.1. договору): еквівалент 15 Євро за першу вимогу, еквівалент 20 Євро за другу вимогу, еквівалент 25 Євро за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

При цьому, як свідчать матеріали справ п. 8.2.2. контракту викладено в іншій редакції, а саме зазначено, що у випадку прострочення сплати платежу до відповідача застосовуються штрафні санкції за вимоги щодо сплати, надіслані позивачем: еквівалент 15 доларів за першу вимогу, еквівалент 20 доларів за другу вимогу, еквівалент 25 доларів за третю вимогу (якщо позивач вирішить надіслати таку третю вимогу).

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання позивачем відповідачу нагадувань про несплату (а. с. 48-50), а додані до справи копії нагадувань не містять підпису з боку позивача, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1591,73 грн. є безпідставними, неправомірними та необґрунтованими.

Правомірним є також висновок місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позову про стягнення збитків в розмірі 98 442,38 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

За приписами статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з ст. 224 ГК України, яка узгоджуються з положеннями статті 623 ЦК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками, згідно з ч. 2 ст. 224 ГК України розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності відповідно до статей 623, 1166 ЦК України та статті 224 ГК України.

Обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків є: протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання; наявність збитків; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, що означає, що збитки мають бути наслідком саме даного порушення боржником зобов'язання, а не якихось інших обставин, зокрема дій самого кредитора або третіх осіб; вина боржника.

Протиправні дії чи бездіяльність відповідача є причиною, а збитки, які виникли у позивача - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

В даному випадку витрати на оплату юридичних послуг не є збитками у розумінні статті 623 ЦК України та статті 224 ГК України, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за контрактом.

Отримання позивачем послуг з вчинення виконавчого напису нотаріуса, подання заяви та супроводження виконавчого провадження, супроводження процедури вилучення об'єкта лізингу, юридичних послуг, підготовці процесуальних документів та представництва інтересів позивача в суді, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір представників, які будуть представляти його інтереси, є її правом. До того ж, послуги, повязані з розглядом справи в суді (послуги адвоката, інші витрати), стосуються судових витрат, можуть входити до їх складу і стягуються в порядку передбаченому ГПК України.

А отже, як правомірно зазначив суд першої інстанції витрати, які включені позивачем до складу реальних збитків (збитків, завданих у зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за контрактом) не відповідають вимогам статті 22 ЦК України, а тому вимога позивача про стягнення реальних збитків в розмірі 36688,27 грн. (з урахуванням ПДВ) є безпідставною, необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Зазначені висновки господарського суду узгоджуються з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 911/1623/15, якою визначено, що витрати на оплату юридичних послуг не є збитками, оскільки такі витрати не мають обов'язкового характеру та необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства, а факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про фінансовий лізинг.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора (позивача у справі), обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання, відповідно до ст. 623 ЦК України, і доведення того, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані у разі використання Об'єкта лізингу.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Позовна вимога в частині стягнення з відповідача 61754,11 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, яка, на думку позивача, складає різницю між ринковою вартістю та сумою несплачених лізингових платежів на момент продажу об'єкта лізингу, є недоведеною, оскільки, позивач не надав до суду жодного розрахунку даної позовної вимоги. Крім цього, позивачем не надано доказів наявності усіх чотирьох складових, які є обов'язковими умовами для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків (упущеної вигоди), а саме не доведено розмір збитків та відсутність своєї провини у виникненні даних збитків не визначено суму чистого прибутку (вигоди) за вирахуванням сум вартості обєкта, податкових та інших обовязкових нарахувань, платежів тощо.

На підставі вищевикладеного, рішення господарського суду Харківської області від 15.02.17 р. у справі № 922/77/17 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та чинного законодавства.

Таким чином, висновки, викладені в рішенні господарського суду відповідають вимогам законодавства та фактичним обставинам справи, а мотиви заявника скарги, з яких вони оспорюються не можуть бути підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. ст. 105 ГПК України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Харківської області від 15.02.17 р. у справі № 922/77/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Могилєвкін Ю.О.