ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"11" квітня 2017 р.Справа № Б-39/55-09 вх. № 1782/2-39

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Міньковського С.В.

при секретарі судового засідання Лук'янчук О.І.

за участю сторін: ліквідатор - Косиневський М.А.,

пр-к ОСОБА_2 - не з'явився,

розглянувши заяву ліквідатора про витребування нежитлових приміщень з чужого незаконного володіння.

По справі за заявою ФОП ОСОБА_3, м. Харків

до ФОП ОСОБА_3, м. Харків

про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду 30.04.15 р. надійшла заява ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якій ліквідатор просить суд: 1) витребувати у ОСОБА_2, іпн НОМЕР_1 на користь банкрута нежитлові приміщення І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1; 2) зобов'язати Реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції Харківської області скасувати реєстрацію права власності нежитлових приміщень І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2; 3) зобов'язати Реєстраційну службу Харківського міського управління юстиції Харківської області здійснити реєстрацію права власності нежитлових приміщень І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Зазначену заяву судом було призначено до розгляду ухвалою від 14.05.15 р.

Ухвалою суду від 25.05.15 р. відкладено розгляд заяви ліквідатора, повторно зобов'язавши набувачів майна надати суду відзив, а також залучив до участі у розгляді заяви ліквідатора ПАТ "ОТП Банк".

Ухвалою від 04.08.15 р. судом роз'єднано вимоги ліквідатора в різні провадження і подальший розгляд заяви ліквідатора здійснюється окремо за об'єктами нерухомостями.

Ухвалою суду від 20.10.15 р. відкладено розгляд заяви ліквідатора, зобов'язано приватного нотаріуса ХМНО Дряпко О.О. надати суду належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу №1310 від 05.05.10 р. нежитлових приміщень; залучено до участі в розгляді заяви набувача майна гр. ОСОБА_2, зобов'язавши його надати суду відзив на заяву ліквідатора.

Представник ОСОБА_2 20.02.17 р. надав суду відзив на заяву про витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому проти заяви заперечує в повному обсязі, вважає, що у ліквідатора відсутні підстави для витребування майна, оскільки майно реалізовано за волею власника, зокрема особи, яка відповідно до закону розпоряджається майном ФОП ОСОБА_3 та посилається на те, що ліквідатором пропущений строк позовної давності для заявлення такої заяви, тому просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог ліквідатора, відмовити в задоволенні вимог ліквідатора щодо витребування з чужого незаконного володіння нежитлових приміщень.

Ліквідатор надав суду заперечення на відзив гр. ОСОБА_2 та уточнення до заяви про витребування, в яких зазначає, що підстави для витребування майна з володіння ОСОБА_2 існують, оскільки майно було реалізовано ліквідатором (за волею власника) саме на підставі договору купівлі-продажу, який в подальшому було визнано судом недійсним. Щодо посилань на застосування строку позовної давності, ліквідатор зазначає, що в даному випадку перебіг строку позовної давності починається не з дати передання майна на реалізацію, а з дати визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним. На підставі викладеного просить суд: витребувати у ОСОБА_2, іпн НОМЕР_1 на користь банкрута нежитлові приміщення І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою від 09.03.17 р. судом залучено до участі в розгляді заяви ліквідатора гр. ОСОБА_5, що є дружиною гр. ОСОБА_2, зобов'язавши нового учасника ознайомитись з заявою ліквідатора та надати суду відзив на заяву ліквідатора.

В судове засідання 11.04.17 р. залучена особа ОСОБА_5 не з'явилась, вимог ухвали суду не виконала, про причину неявки суду не повідомила, про час та місце розгляду заяви ліквідатора повідомлена належним чином.

ОСОБА_2 або його представник в судове засідання 11.04.2017 р. також не з'явився, про причину неявки суду не повідомив. Після проведення судового засідання судом отримано клопотання від представника ОСОБА_2 ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, в зв'язку з зайнятістю представника у судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду призначеного на 11:00 год. 11.04.17 р., проте, жодних доказів в обґрунтування неможливості прибути до судового засідання господарського суду представник ОСОБА_2 не представив, хоча про час та місце розгляду заяви ліквідатора був заздалегідь повідомлений належним чином.

Суд вважає за необхідне зазначити, що нез'явлення залучених осіб в судові засіданні без поважних причин та без повідомлення причин, може розцінюватися судом як зловживання процесуальними правами.

Відповідна практика, спрямована на умисне затягування судового процесу, порушує права інших учасників процесу та суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

При цьому під затягуванням судового процесу розуміються дії або бездіяльність учасника судового процесу, спрямовані на створення перешкод у вирішенні спору по суті з метою недосягнення результатів такого вирішення протягом установлених законом процесуальних строків.

Вищезазначене свідчить про те, що представник залученої особи та залучені особи ОСОБА_5 та ОСОБА_2 недобросовісно користуються своїми процесуальними правами, штучно затягують розгляд заяви ліквідатора, яка призначена судом на підставі ухвали від 14.05.2015 р., наслідком чого є затягування судового процесу по розгляду заяви ліквідатора та затягування самої ліквідаційної процедури.

Згідно з п.3.9.2. Постанови ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарсько процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участи, якщо ухвалу, в який зазначено час та місце такого засідання, надіслана сторонам у відповідному порядку.

Судом встановлено, що ухвалу про дату та місце проведення судового засідання надіслано у встановленому порядку всім учасникам процесу, в зв'язку з чим суд розглядає заяву за наявними в справі матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали заяви ліквідатора про витребування майна з чужого незаконного володіння, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога ліквідатора, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасника процесу, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення заяви ліквідатора з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4-1 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

У відповідності до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.13 р. (далі - Закон про банкрутство), провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчим актами України.

Постановою господарського суду від 02.04.2009 р. визнано банкрутом ФОП ОСОБА_3 та відкрито ліквідаційну процедуру. Вищезазначеною постановою суду, що набрала законної сили, встановлено, що банкруту на праві власності належать, зокрема, нежитлові приміщення І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.08.2006р. виданим виконавчім комітетом Київської районної ради м. Харкова та зареєстрованого за ним КП "Харківське міське бюро техничної інвентарізації" 21.08.2006р. За записом № П-2-29140 в книзі 1, реєстраційний № 15757256.

Відповідно до договору іпотеки № РМ-SME 702/56/2008/5 від 26.02.2008 р. зазначені вище нежитлові приміщення 1-го поверху загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, забезпечують виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № СМ-SME 702/56/2008 від 26.02.2008 р., укладеного боржником з ЗАТ «ОТП Банк» (т. 1 а.с. 51-53) та за договором іпотеки (майнова порука) РМ-SME 702/194/2007/2 від 19.12.2007 р. Сума заборгованості ПАТ "ОТП Банк" (правонаступник ЗАТ "ОТП Банк") складає 1975669,20 грн.

Відповідно до приписів ст.ст. 25-31, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. ЗУ № 784-XIV від 30.06.1999 р.) усі види майнових активів банкрута включаються до складу ліквідаційної маси та підлягають реалізації з метою задоволення вимог кредиторів, майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя.

Зі звіту попереднього ліквідатора банкрута Родзинського А.А. від 28.09.2009 р. (вх. № 11585 т. 2 а.с. 16-19) вбачається, що належне на праві власності майно банкрута, включене до складу ліквідаційної маси (нежитлові приміщення І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1), реалізовано попереднім ліквідатором через Українсько-Російську товарну біржу (Протокол проведення аукціону від 15.09.2009 р. лот.№1), переможцем якого визнано ОСОБА_8 за вартістю 333762,00 грн. Після проведення аукціону з продажу зазначених приміщень між ліквідатором Родзинським А.А. (продавець) та гр. ОСОБА_8 на підставі протоколу аукціону Українсько-Російської товарної біржі від 15.09.2009 року (лот. № 1) 30.09.2009р. укладено договір купівлі-продажу (т. 2 а.с. 9, т. 3 а.с.34-39) за ціною 333762,00 грн

Право власності на зазначені нежитлові приміщення зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі протоколу проведення аукціону від 15.09.2009 р. та договору купівлі-продажу від 30.09.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. за реєстр. № 2804.

Проте, вже 08.10.2009 р. об'єкт аукціону було відчужено на користь ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 1929, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Звєрєвим А.М.

А 05.05.2010 р. зазначені вище приміщення були відчужені ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за №1310, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дряпко О.О.

Ухвалою господарського суду від 13.03.2014 р., з урахуванням внесених до неї змін постановою ХАГС від 26.11.14 р., визнано недійсним договір купівлі-продажу від 30.09.09 р., в зв'язку з виявленням порушень порядку проведення реалізації вищезазначених нежитлових приміщень І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, укладений між арбітражним керуючим Родзинським А.А., який на дату укладення даного договору виконував обов'язки ліквідатора ФОП ОСОБА_3, та гр. ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О.І. від 30.09.2009 р. Зазначена ухвала суду набрала законної сили.

Суд зазначає, що ліквідатор Косиневський М.А. з вимогою про повернення майна (нежитлових приміщень) до ліквідаційної маси боржника звернувся в межах трирічного строку позовної давності, перебіг якого розпочався з моменту визнання недійсним правочину з продажу майна з публічних торгів за судовим рішенням. Отже, посилання представника ОСОБА_2 на застосування строку позовної давності є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Зокрема, зазначеною ухвалою суду встановлено, що реалізація майна (нежитлових приміщень) банкрута, а також подальша реєстрація права власності на об'єкт аукціону за гр. ОСОБА_8 проведено із порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.2013 р., Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Закону України "Про іпотеку". Також, судом встановлено факт відсутності доказів задоволення вимог заставодержателя ПАТ «ОТП Банк» за рахунок коштів, отриманих від реалізації заставного майна.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 36910084 від 28.04.2015 р. власником нежитлових приміщень на дату видачі довідки є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу №1310 від 05.05.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Дряпко О.О.

Відповідно до ч.1 ст.25 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. ЗУ № 784-XIV від 30.06.1999 р.) ліквідатор з дня свого призначення здійснює, зокрема, такі повноваження: з підстав, передбачених ч. 10 ст.17 Закону подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника, а також вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Зазначені приписи Закону кореспондуються із ч.7 ст.12, ст. 16 ГПК України, а також ч.4 ст.10 України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції після 19.01.2013 р., якою встановлено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Також такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у Постанові №16/047 від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14, який, проаналізувавши зміни до статей 16 та 12 ГПК України в системному аналізі з положеннями Закону про банкрутство №2343-ХІІ (у редакції Закону України №4212-VІ від 22.12.2011 року), зазначив про те, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення майнових спорів до боржника є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону №2343-ХІІ, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Висновки Верховного Суду України у Постанові від 13.04.2016 року у справі №908/4804/14 щодо застосування норм процесуального права, відповідно до статті 111-28 ГПК України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують положення статей 12, 16 ГПК України.

Отже, встановивши виключну підсудність майнових спорів до боржника з 19.01.2013 року суду, який здійснює розгляд справи про банкрутство, законодавець тим самим розширив повноваження такого суду на предмет можливості визнання недійсними правочинів із цивільно-правових підстав та повернення майна боржнику в порядку статті 388 ЦК України, оскільки особи, права яких порушено такими правочинами, та власник, майно якого відчужено третім особам без його згоди, вже не може захистити свої права шляхом звернення з відповідними вимогами у позовному провадженні.

Відтак, заявлений ліквідатором спір про витребування до ліквідаційної маси банкрута майна з володіння третьої особи, яка його набула за цивільно-правовим договором у переможця аукціону, результати якого було визнано недійсними в судовому порядку, підлягає розгляду господарським судом з врахуванням виключної підсудності суду, який здійснює провадження у справі про банкрутство.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно зі ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частинами 1, 3 ст. 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не мала права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне.

Відповідно до п. 3 частини першої статті 388 ЦК України можливість витребувати майно від добросовісного набувача є за наявності у діях власника майна волі на передачу майна.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 11.10.2011 р. у справі № 5002-8/5447-2010, викладена правова позиція щодо того, що у разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за подальшим договором права відчужувати це майно.

У постанові від 11.06.2014р. у справі № 6-52цс14 Верховний Суд України висловив правову позицію, відповідно до якої майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Згідно ст. 111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З урахуванням правового висновку Верховного Суду України, оскільки первісний договір купівлі-продажу від 30.09.2009р. укладений між ліквідатором боржника та гр. ОСОБА_8, за яким спірні нежитлові приміщення вибули з власності боржника, визнано недійсним в судовому порядку, то підстава, на якій придбане спірне майно наступними набувачами у ланцюгу наступних угод, згодом відпала, особа, за якою зареєстровано право власності на момент звернення ліквідатора із заявою про повернення спірного майна в порядку ст. 388 ЦК України, зобов'язана повернути майно.

Крім того, згідно ч.1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. від 30.06.1999 р.) банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність та задовольнити визнані судом вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури; ліквідація - припинення діяльності суб'єкта підприємницької діяльності, визнаного господарським судом банкрутом, з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів шляхом продажу його майна; ліквідатор - фізична особа, яка відповідно до рішення господарського суду організовує здійснення ліквідаційної процедури боржника, визнаного банкрутом, та забезпечує задоволення визнаних судом вимог кредиторів у встановленому цим Законом порядку. Згідно ч.1 ст.25 Закону, ліквідатор з дня свого призначення реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

При цьому, особливості провадження у справах про банкрутство фізичних осіб-підприємців визначено ст.47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. ЗУ № 784-XIV від 30.06.1999 р.). Так, згідно ч. 7 ст.48 Закону, у разі необхідності постійного управління нерухомим майном або цінним рухомим майном громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, господарський суд призначає для цієї мети ліквідатора та визначає розмір його винагороди. У цьому разі продаж майна громадянина-підприємця здійснюється ліквідатором. Кошти, отримані від продажу майна громадянина-підприємця, визнаного банкрутом, а також наявні у нього кошти у готівковій формі вносяться на депозитний рахунок нотаріальної контори або приватного нотаріуса та використовуються за рішенням господарського суду, який визнав громадянина-підприємця банкрутом. Тобто, метою боржника при зверненні до суду із заявою про порушення справи про банкрутство є саме задоволення вимог кредиторів, для чого і відбувається реалізація майна боржника. Отже, боржник висловив свою згоду та волю на реалізацію належного йому майна виключно з метою задоволення вимог кредиторів.

Таким чином, сутність ліквідаційної процедури фізичної особи-підприємця полягає у здійсненні призначеним у разі необхідності ліквідатором заходів, спрямованих на реалізацію майна банкрута у спосіб, встановлений Законом (тобто шляхом укладання та виконання сторонами відплатних договорів), а також отримання грошових коштів з метою погашення вимог кредиторів. Частина 6 ст.3-1 Закону про банкрутство встановлює, що при реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий зобов'язаний діяти сумлінно та розумно з урахуванням інтересів боржника та його кредиторів. При цьому сумлінність або добросовісність має трактуватися як категорія моральна, що відображає врахування особою інтересів інших учасників господарських правовідносин, публічного інтересу тощо, а розумність - як категорія інтелектуальна, що припускає адекватність оцінки особою цінності певного цивільного права, доцільності своїх дій, наслідки здійснення або нездійснення цивільного права. Тобто, під час реалізації своїх прав та обов'язків арбітражний керуючий (ліквідатор) зобов'язаний діяти добросовісно, розсудливо, з метою, з якою ці права та обов'язки надано (покладено), обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на підставі, у межах та спосіб, що передбачені Конституцією та законодавством України про банкрутство.

Натомість, як зазначено вище, ухвалою суду від 13.03.2014 р., з урахуванням внесених змін постановою ХАГС від 26.11.14 р., встановлено, що реалізація майна банкрута гр. ОСОБА_8 проведено із порушенням вимог Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Також зазначеною ухвалою встановлено, що гроші від реалізації не надходили ані на депозитний рахунок нотаріальної контори, ані на ліквідаційний рахунок боржника та не отримувались заставним кредитором.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також, як зазначено вище, реалізоване майно було передано в іпотеку відповідно до договору іпотеки нерухомого майна № РМ-SME 702/56/2008/5 від 26.02.2008 р. та забезпечують виконання боржником зобов'язань за кредитним договором № СМ-SME 702/56/2008 від 26.02.2008 р., укладеного боржником з ЗАТ «ОТП Банк» (т. 1 а.с. 51-53) та за договором іпотеки (майнова порука) РМ-SME 702/194/2007/2 від 19.12.2007 р. Сума заборгованості ПАТ "ОТП Банк" (правонаступник ЗАТ "ОТП Банк") складає 1975669,20 грн.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Отже, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України "Про іпотеку" правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Крім того, відповідно до вимог ч. 5 ст. 3-1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (в ред. від 30.06.1999 р.) арбітражний керуючий зобов'язаний повідомляти комітет кредиторів та кредиторів, вимоги яких забезпечені заставою, про час, місце та умови продажу заставного майна окремим рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

При цьому, матеріалами справи, та, зокрема ухвалою суду від 13.03.2014 р., підтверджується відсутність доказів того, що ліквідатор Родзинський А.А.. звертався до заставного кредитора (іпотекодержателя) щодо надання згоди, а також в матеріалах справи відсутні докази того, що заставодержатель - ПАТ "ОТП Банк" взагалі мав належну інформацію про проведення аукціону з продажу майна і про вартість продажу такого майна.

Згідно ч.4 ст. 147 Господарського кодексу України право власності та інші майнові права суб'єкта господарювання захищаються у спосіб, зазначений у статті 20 цього Кодексу. При цьому, ч.2 ст.20 Кодексу визначено, що права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються у т.ч. шляхом визнання наявності або відсутності прав, а також відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання. Також, згідно ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вищевикладені обставини підтверджують, що реалізоване нерухоме майно банкрута вибуло з володіння власника незаконно, не з його волі та без його згоди, відчужено безоплатно та без згоди заставного кредитора, що згідно ст. 388 ЦК України є підставою для витребування такого майна на користь законного власника ОСОБА_3 з метою його включення до складу ліквідаційної маси та погашення грошових вимог заставного кредитора - ПАТ "ОТП Банк".

Крім того, відповідно до висновків, викладених в Постанові Верховного Суду України від 23.03.16 р. у справі №54/315, що є обов'язковими для всіх судів України (ст. 111-28 ГПК України) іпотека залишається дійсною не залежно від зміни власника майна.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 3-1, 22-32, 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" в редакції до 19.01.13 р., п.п 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9, "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 20, 147 ГК України, ст.ст. 16, 388 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 12 Закону України "Про іпотеку", ст.ст. 4-1, 33, 35, 43, 75, 86 ГПК України,

УХВАЛИВ:

1. Заяву ліквідатора ФОП ОСОБА_3 (вх. №17554 від 30.04.15 р.) про витребування майна з чужого незаконного володіння з урахуванням уточнень задовольнити.

2. Витребувати у ОСОБА_2, іпн НОМЕР_1, на користь банкрута ФОП ОСОБА_3, іпн НОМЕР_2, нежитлові приміщення І-го поверху №84-1, 84-4, 84-7-:-84-9, 84-11-:-84-14 в літ. "А-5", загальною площею 99,00 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

3. Ухвалу направити ліквідатору, банкруту, гр. ОСОБА_2, ПАТ "ОТП Банк", гр. ОСОБА_5

Ухвала підписана 18.04.2017 р.

Суддя Міньковський С.В.