РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017Справа №910/1737/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД"

До Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт"

про визнання недійсним договору

третя особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1

від третьої особи: ОСОБА_1

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому 12.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

02.02.2017 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД" (надалі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт" (надалі - відповідач) про визнання недійсним договору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/1737/17, розгляд справи призначено на 06.03.2017 та залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1

06.03.2017 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 20.03.2017.

В судове засідання, призначене на 20.03.2017, з'явився представник позивача та надав пояснення по справі

В судове засідання, призначене на 20.03.2017, представники відповідача та третьої особи не з'явились.

20.03.2017 ухвалою суду розгляд справи відкладено на 12.04.2017.

В судове засідання, призначене на 12.04.2017, представники позивача та третьої ооби з'явився та відмовив в задоволенні позовних вимог.

В судове засідання, призначене на 12.04.2017, представник позивача не з'явився, причин не явки суд не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи, був належним чином повідомлений.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.01.2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Національна компанія Укрексперт» (Виконавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Девелопмент Лтд» (Замовник) було укладено Договір про надання послуг, відповідно до умов якого Виконавець діючи в інтересах замовника зобов'язувався надати посередницькі та консультаційно-організаційні послуги щодо укладення та виконання будь-яких правочинів (господарських договорів) між Замовником - товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Девелопмент Лтд» та Національною спілкою художників України (інтереси якої Виконавець представляє як агент), що стосуються забудови земельної ділянки за адресою: м. Київ, вул. Сошенка. 33 в період між 01.01.2016 року по 01.05.2016 року, зокрема договору інвестиційної участі в будівництві та передачу функцій Замовника Будівництва.

30.03.2016 року між Національною спілкою художні лв України та товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Девелопмент Лтд» було укладено Договір інвестиційної участі в будівництві та передачу функцій Замовника Будівництва, що і не заперечується позивачем.

Предметом вказаного договору є доручення Національної спілки художників України Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал Девелопмент Лтд виконання функцій замовника будівництва та інвестора будівництва багатоповерхових житлових будинків за адресою: м. Київ. вул. Сошенка, 33.

Таким чином, Товариство з обмеженою відповідальністю «Національна компанія Укрексперт» свої зобов'язання по Договору про надання послуг від 04.01.2016 року виконало в повному обсязі.

Разом з тим. позивач вважає Договір про надання послуг від 04.01.2016 року недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частинами першою - третьою ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У відповідності до ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, обґрунтовуючи підстави недійсності Договору про надання послуг від 04.01.2016 року, позивач вказує, що ТзОВ «НК Укрексперт» нібито не виконало свої зобов'язання по цьому договору, що є просто абсурдом, виходячи із предмету позову.

Невиконання зобов'язань по будь-якому договору не може бути підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 4 п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, мас значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів» недійсними», за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

У п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів» недійсними» вказано, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228. 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України «Про запобігання корупції» тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Повторно вказую на те, що позивач мотивує позовні вимоги виключно нібито невиконанням відповідачем зобов'язань по Договору про надання послуг від 04.01.2016 року.

В той же час, ТзОВ «НК Укрексперт» належним чином виконало узяті на себе зобов'язання по Договору про надання послуг від 04.01.2016 року, що підтверджується укладенням між товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Девелопмент Лтд» та Національною спілкою художників України Договору інвестиційної участі в будівництві та передачу функцій Замовника Будівництва 30.03.2016 року.

Твердження позивача про те, що відповідач не мав наміру виконувати оскаржуваний договір також спростовується наявністю укладеного 30.03.2016 року Договору інвестиційної участі в будівництві та передачу функцій Замовника Будівництва.

Усі підстави наведені позивачем є надуманими та такими, що не відповідають дійсності та фактичним обставинами справи.

Позивач у позовній заяві не наводить жодного належного доказу або підстави, необхідних для визнання недійсним правочину згідно норм чинного законодавства України, зокрема, наведених вище.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Як встановлено судом, сторони погодили всі істотні умови оспорюваного договору, необхідні для його дійсності та правомірності.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Таким чином, визначення позивачем та відповідачем положень та змісту взаємних зобов'язань один одному при укладенні спірного договору є волевиявленням замовника і виконавця та відповідає принципу свободу договору.

Як зазначено в п. 3.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до статтей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Глобал Девелопмент ЛТД" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Національна компанія Укрексперт" про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 20.04.2017

Суддя М.О. Лиськов