ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р.Справа № 916/2066/15
За позовом Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради;

до відповідачів: 1. ОСОБА_1 міської ради;

2. Виробничо-комерційної фірми „ГЕФЕСТ Товариство з обмеженою відповідальністю;

про визнання незаконним рішення, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна

Суддя Власова С.Г.

В судових засіданнях приймали участь представники сторін:

від прокурора: Бондаревський О.М., згідно посвідчення №030942 від 22.12.2014р.; ОСОБА_2, згідно посвідчення №005251 від 22.09.2012р.;

від позивача: ОСОБА_3, згідно довіреності №01/03-39/5 від 06.01.2015р.; ОСОБА_4, згідно довіреності №01/03-39/23 від 17.01.2017р.;

від відповідача - ОСОБА_1 міської ради: ОСОБА_5, згідно довіреності №28 від 26.01.2015р.; ОСОБА_6, згідно довіреності №222-исх від 11.06.2015р.; ОСОБА_7, згідно довіреності №276/исх-гс від 26.12.2016р.; ОСОБА_8, згідно довіреності №6/исх-гс від 05.01.2017р.;

від відповідача - ВКФ „ГЕФЕСТ ТОВ: не зявився.

В судовому засіданні 18.04.2017р. приймали участь представники сторін:

від прокурора: Шивцова С.А., згідно посвідчення №005251 від 22.09.2012р.;

від позивача: ОСОБА_4, згідно довіреності №01/03-39/23 від 17.01.2017р.;

від відповідача - ОСОБА_1 міської ради: ОСОБА_7, згідно довіреності №276/исх-гс від 26.12.2016р.;

від відповідача - ВКФ „ГЕФЕСТ ТОВ: не зявився.

СУТЬ СПОРУ: Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та Виробничо-комерційної фірми „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю про:

- визнання незаконним рішення ОСОБА_1 міської ради №4410-VI від 29.09.2005р. "Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005р. та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради" в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005р., приміщень підвалу, площею 242,1кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих підвальних приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради та Виробничо-комерційною фірмою „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю;

- витребування на користь ОСОБА_1 обласної ради з володіння Виробничо-комерційної фірми „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 242,1кв.м., вартістю 1022297,33грн., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45.

Позовні вимоги мотивовані рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів Про заходи охорони і використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області №449-ХХІ від 12.05.1993р., згідно з яким усі нерухомі памятки архітектури та містобудування державної форми власності, у тому числі спірна будівля, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45 (колишній прибутковий будинок Юрєвича, збудований на початку ХХ ст. за проектом архітектора ОСОБА_10М.), прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.05.2015р. справу №916/2066/15 розподілено до розгляду суддею Горячук Н.О.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 21.05.2015р. (суддя Горячук Н.О.) порушено провадження у справі №916/2066/15, справу призначено до розгляду в засіданні суду.

08.06.2015р. за вх.№14517/15 до суду від відповідача-1 надійшов відзив, який залучено судом до матеріалів справи. У відзиві відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав передання рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси всього житлового та нежитлового фонду; вичерпання процедури розмежування державного майна виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311; відсутності правових підстав для передачі рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-ХХІ нерухомого майна з державної власності до комунальної; подвійного статусу спірного майна - як памятки архітектури та як обєкту нежитлового фонду.

08.06.2015р. за вх.№14573/15 до суду від позивача надійшли пояснення, які залучені судом до матеріалів справи, в яких останній зазначає, що на виконання постанов Верховної ОСОБА_9 ОСОБА_11 PCP Кабінетом Міністрів України 05.11.1991р. було прийнято постанову №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність)», якою затверджено перелік державного майна України, що передавалось у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальну власність). При цьому згідно з цим переліком у власність обласних рад передавалось не індивідуально визначене майно, а майно підприємств, установ та організацій за галузями господарювання. Пунктом 3 зазначеної постанови встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя, і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами, Київським та Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих ОСОБА_9 народних депутатів. Памятки культурної спадщини рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність міста ОСОБА_8, районів, сіл, селищ передані не були. Всі нерухомі памятки архітектури та містобудування державної форми власності (згідно з постановами ОСОБА_9 Міністрів УРСР та рішеннями виконавчого комітету ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів про затвердження переліків нерухомих памяток історії та культури в Одеській області), в тому числі спірна будівля будівля, були прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів. Так, ОСОБА_1 обласною радою народних депутатів було прийнято рішення від 15.08.1985р. №480 «Про затвердження додаткового переліку пам'яток архітектури місцевого значення та меж заповідної території у м. Одесі», на підставі якого будівлі, розташованій за адресою: м. Одеса, вул. К. Либкнехта, 45 (нині - вул. Грецька), було надано статус памятки архітектури місцевого значення. В свою чергу, ст. 21 Закону УРСР „Про охорону і використання памяток історії і культури було закріплено, що будинки і споруди, віднесені до пам'яток історії та культури, надаються в користування державним, кооперативним, іншим громадським підприємствам, організаціям, установам, а також іншим організаціям і особам виконавчими комітетами обласних, міських (міст республіканського підпорядкування) ОСОБА_9 народних депутатів. Тим самим законом було чітко визначено повноваження саме обласних ОСОБА_9 народних депутатів бути розпорядником памяток культурної спадщини.

12.05.1993 року ОСОБА_1 обласною ОСОБА_9 народних депутатів прийнято рішення №449-ХХІ «Про заходи для охорони та використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області», відповідно до якого нерухомі памятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради. Враховуючи діючий на момент прийняття цього рішення ОСОБА_11 PCP «Про власність», обласна рада своїм рішенням не змінила форму власності на обєкти культурної спадщини.

При цьому, відповідно до абзацу 2 пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу.

Необхідно зазначити, що вказане вище рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12 травня 1993 року № 449-ХХІ, яким нерухомі памятки історії і культури в Одеській області прийнято до комунальної власності обласної ради, неодноразово оскаржувалося ОСОБА_1 міською радою, проте, такі позови були залишені судами без розгляду, тобто, на сьогоднішній день дане рішення є чинним. Також позивач зауважує, що відповідно до інформації, наданої управлінням охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_1 обласної державної адміністрації будівля, що розташована за адресою:м. Одеса,вул. Грецька, 45, є памяткою архітектури місцевого значення та занесена до державного реєстру нерухомих пам'яток України відповідно до наказу Міністерства культури і туризму від 16.06.2007 р. № 662/0/16-07 (за номером 6-Од), що підтверджує її правовий статус обєкта культурної спадщини.

ОСОБА_1 міська рада від імені територіальної громади м. Одеси та в її інтересах здійснює правомочності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності цієї територіальної громади, приймає рішення щодо відчуження обєктів комунальної власності, внесення відповідних обєктів до переліку, що підлягають приватизації, тощо. При цьому ОСОБА_1 міська рада здійснює повноваження управління виключно щодо тих обєктів, які знаходяться у власності територіальної громади м. Одеси. ОСОБА_1 міська рада не наділена повноваженнями управляти обєктами комунальної власності інших міст, сіл, селищ, а також обєктами їхньої спільної власності.

Однак, на порушення вищезазначених положень, ОСОБА_1 міською радою 29 вересня 2005 року було прийнято рішення № 4410-VI «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005 році, та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради». Згідно вищевказаного рішення до переліку майна, яке підлягає приватизації, включено нежитлові підвальні приміщення площею 242,1 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45. У подальшому відповідно до договору купівлі-продажу нежилих приміщень шляхом викупу від 15 грудня 2006 року №232 територіальна громада м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради, від імені якої діяло представництво по управлінню комунальною власністю ОСОБА_1 міської ради, продала, а ВКФ «ГЕФЕСТ» ТОВ купило індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді нежилих підвальних приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45 (колишня вулиця ОСОБА_12), що в цілому складаються з нежитлових приміщень підвалу загальною площею 242,1 кв.м. Однак, вказані обєкти нерухомості належать до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області. ОСОБА_1 міська рада не має повноважень щодо розпорядження обєктами спільної власності територіальних громад області. Відповідно до пункту 20 частини 1 статті 43, частини 4 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань щодо управління обєктами спільної власності територіальних громад області є виключною компетенцією обласних рад. Крім того, у період з 01 лютого 2005 року по 23 вересня 2008 року діяв ОСОБА_11 України «Про тимчасову заборону приватизації памяток культурної спадщини», відповідно до якого було заборонено приватизацію пам'яток культурної спадщини до затвердження Верховною ОСОБА_9 України переліку пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації.

Проте, на порушення вищевказаних законодавчих положень у 2005 році ОСОБА_1 міською радою було включено спірне приміщення до обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню та здійснено його приватизацію. Таким чином, приймаючи оскаржувані рішення, ОСОБА_1 міська рада необгрунтовано включила до переліку обєктів, що підлягають приватизації, обєкт, що є спільною власністю територіальних громад області, вийшла за межі наданих їй повноважень та порушила право спільної власності територіальних громад області.

01.07.2015р. за вх.№16719/15 до суду від відповідача-1 надійшла заява, в якій останній просить суд застосувати строк позовної давності до вимог заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та Виробничо-комерційної фірми „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю про визнання незаконним рішення ОСОБА_1 міської ради №4410-VI від 29.09.2005р. "Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005р. та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради" в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005р., приміщень підвалу, площею 242,1кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45; про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих підвальних приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради та Виробничо-комерційною фірмою „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю; про витребування на користь ОСОБА_1 обласної ради з володіння Виробничо-комерційної фірми „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 242,1кв.м., вартістю 1022297,33грн., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45, яка залучена судом до матеріалів справи.

07.07.2015р. за вх.№2-3697/15 до суду від позивача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення повязаної з нею справи №К/800/12970/14, яке залучене судом до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 06.07.2015р. (суддя Горячук Н.О.) провадження у справі №916/2066/15 зупинено до розгляду Вищим адміністративним судом України справи №К/800/12970/14.

28.02.2015р. за вх.№5043/17 до суду від відповідача-1 надійшов відзив, який залучено судом до матеріалів справи. У відзиві відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав передання рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси всього житлового та нежитлового фонду; вичерпання процедури розмежування державного майна виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311; відсутності правових підстав для передачі рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-ХХІ нерухомого майна з державної власності до комунальної; подвійного статусу спірного майна - як памятки архітектури та як обєкту нежитлового фонду.

Згідно розпорядження керівника апарату Господарського суду Одеської області ОСОБА_13 від 18.11.2015р. №1809, у звязку із прийняттям 12.11.2015р. Верховною ОСОБА_9 України Постанови про звільнення судді Горячук Н.О., призначено автоматичний розподіл справи, за результатами якого визначено наступний склад суду: суддя Власова С.Г. З підстав викладеного ухвалою суду від 19.11.2015р. справу прийнято до провадження суддею Власовою С.Г.

Ухвалою суду від 09.02.2017р. поновлено провадження у справі з 28.02.2017р., розгляд справи призначено у засіданні суду на 28.02.2017р. об 11год.00хв.

28.02.2017р. за вх.№5049/17 від прокурора надійшли пояснення, які залучені судом до матеріалів справи. У вказаних поясненнях прокурор зазначає, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2016р. у справі №К/800/12970/14 частково задоволено касаційні скарги ТОВ „Валькор та ТОВ „Ван і Ман постанову ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду від 17.05.2012р. та постанову Приморського районного суду м.Одеси від 24.06.2010р. скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 21.12.2016р. провадження у справі за позовом заступника прокурора м.Одеси в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради до Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, КП „ОМБТІ та реєстрації обєктів нерухомості, ТОВ „Валькор, третя особа ОСОБА_1 міська рада про визнання дій протиправним закрито на підставі ст. 157 КАС України.

Клопотання сторін від 28.02.2017р. за вх.№5051/17, від 30.03.2017р. за вх.№7535/17, від 18.04.2017р. за вх.№9047/17 про не здійснення технічної фіксації судового процесу судом було задоволено.

02.03.2017р. за вх.№5285/17 позивачем подано клопотання про надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та зробити необхідні копії, однак, представник ОСОБА_1 міської ради до суду для ознайомлення зі справою не зявився.

09.03.2017р. за вх.№5658/17 від відповідача-1 надійшли пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. В обґрунтування пояснень позивач зазначає, що рішенням Господарського суду Одеської області по справі №916/3170/14 від 22.09.2016р., залишеним без змін Постановою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 23.01.2017р. у задоволенні позову заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради до відповідачів ОСОБА_1 міської ради та Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради від 29.07.2010р. №410 Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси в частині включення за №10 до затвердженого пунктом 1 переліку обєктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та пункту 4 в частині доручення КП ОСОБА_1 міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на ці приміщення та антресолі; визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 06.09.2010р. серії САЕ №068436, виданого Виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15; визнання недійсним пункту 1 рішення ОСОБА_1 міської ради від 17.12.2013р. №4212-VІ Перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради в частині включення до цього переліку за №5 нежитлового приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м. нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502 по вул. Ланжеронівській, 15 у м. Одесі; визнання права власності на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі ОСОБА_1 обласної ради відмовлено. Належних доказів утримання будівлі, в якій знаходиться спірне майно, як в якості памятки культурної спадщини Управлінням культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_1 обласної державної адміністрації, так і в якості нерухомого майна ОСОБА_1 обласною радою прокурором, позивачем та третьою особою до суду не надано, в матеріалах справи відсутні. Судом встановлено, що жодних дій щодо памяток історії та культури, в тому числі і тих, що визначені рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12 травня 1993 року №449-ХХІ державними органами з моменту прийняття цього рішення та до 2003р. здійснено не було, право власності на памятки не оформлено. Також, залишаючи в силі рішення першої інстанції апеляційним судом зазначено, що судова колегія вважає, що спірне майно на час розмежування не було частиною майнового комплексу виконавчого комітету ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів, його відділів та управлінь, а являлось нежитловим фондом та у відповідності до додатку №2 до рішення ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ було віднесене до комунальної власності територіальної громади міста ОСОБА_13.

09.03.2017р. за вх.№2-1365/17 відповідачем-1 подана заява про застосування строків позовної давності та додаткові документи, які залучені судом до матеріалів справи. В обґрунтування заяви відповідач-1 зазначає, що виходячи із позовної заяви заступника прокурора Одеської області неможливо встановити, коли ОСОБА_1 обласна рада дізналась про порушення свого права. В той же час, у позовній заяві наявне посилання на рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів «Про заходи охорони та використання нерухомих памяток історії і культури» від 12.05.1993 року № 449-ХХІ, відповідно до якого всі нерухомі памятки, що перебували у державній власності, були прийняті у комунальну власність ОСОБА_1 обласної ради. Отже, відповідно до зазначеного, 12.05.1993 року є днем, коли ОСОБА_1 обласна рада довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Крім того, до позову не додано жодних документів на підтвердження утримання ОСОБА_1 обласною радою спірного обєкту з 1993 року. Враховуючи ст.ст. 71, 76 Цивільного кодексу ОСОБА_11 PCP, ч. 2 сг. 50 Закону України «Про власність», строк позовної давності стосовно вимог прокуратури Одеської області сплив у 1996 році. В свою чергу, ОСОБА_1 міська рада з 1991 року відкрито користувалася спірними приміщеннями, забезпечуючи їх утримання.

Також, позивач зазначає, що 29.09.2005 р. відбулася XXIX сесія ОСОБА_1 міської ради IV скликання, на якій питанням 4.1 було прийнято рішення «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005 році, та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради». Згідно зі списком запрошених на XXIX сесію ОСОБА_1 міської ради IV скликання від 29.09.2005 р. на дану сесію був запрошений прокурор м. Одеси. Відповідно до стенограми XXIX сесії ОСОБА_1 міської ради IV скликання від 29.09.2005 р. при обговоренні вище зазначеного питання на сесії був присутній та брав слово заступник прокурора м. Одеси Ю.Г. Олієнчук. Отже, з 29 вересня 2005 року прокуратура повинна була довідатися про порушення права власності ОСОБА_1 обласної ради. З викладеного слідує, що про порушення права власності ОСОБА_1 обласної ради на спірні приміщення прокуратура повинна було дізнатись у 2005 році. Відповідно до зазначеного, враховуючи присутність заступника прокурора м. Одеси на XXIX сесії ОСОБА_1 міської ради IV скликання від 29.09.2005 р., на якому було прийнято оскаржуване рішення, прокуратура Одеської області могла довідатися про порушення права 29.09.2005р. Отже, заперечуючи проти задоволення позову по суті, позивач зазначає, що у випадку якщо господарським судом Одеської області буде встановлено, що право ОСОБА_1 обласної ради дійсно порушено, просить суд застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

29.03.2017р. за вх.№7392/17 представником прокуратури Одеської області подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності у справі №916/2066/15, а також вказані заперечення на заяву про застосування строків позовної давності викладені в аналогічних запереченнях, поданих заступником прокурора Одеської області від 07.04.2017р. за вх.№8286/17, із якою прокуратура не погоджується, з огляду на те, що заявлена ОСОБА_1 міською радо заява про застосування строків позовної давності,на думку прокуратури, не підлягає задоволенню. Так, заяву представником відповідача мотивовано тим, що ОСОБА_1 обласна рада довідалася або могла довідатися про порушення свого права з моменту прийняття ОСОБА_1 обласною радою народних депутатів рішення від 12.05.1993 року № 449-ХХІ «Про заходи охорони та використання нерухомих памяток історії та культури», відповідно до якого всі нерухомі памятки, що перебували у державній власності, були прийняті у комунальну власність ОСОБА_1 обласної ради, таким чином, ОСОБА_1 міською радою зроблено висновок, що строк позовної давності стосовно вимог прокуратури Одеської області сплив ще у 1996 році. Однак, з такими висновками позивач не погоджується з огляду на наступне. Постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 №311 затверджено перелік державного майна України, яке передається у власність областей, міст Києва і Севастополя та зазначено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя проводиться облвиконкомами за участі виконкомів нижчестоящих ОСОБА_9 народних депутатів. Таким чином, вищевказаною постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року, функції щодо розмежування майна делеговано облвиконкомам. У відповідності до вказаної постанови ОСОБА_1 обласною ОСОБА_9 народних депутатів прийнято рішення від 25.11.1991 №266-ХХІ „Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування і районів області", яким затверджено Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування, зокрема, у власність міста ОСОБА_13. Нерухомі пам'ятки історії і культури як окремі об'єкти права власності та об'єкти соціальної сфери до комунальної власності міст обласного підпорядкування не передавалися. Рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 від 12.05.1993 №449-ХХІІ „Про заходи для охорони і використання нерухомих пам'яток історії і культури в Одеській області" нерухомі пам'ятки історії та культури в Одеській області, які перебували у державній власності, прийняті у комунальну власність ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9. Рішенням ОСОБА_1 обласної ради від 24.04.2003 №154-ХХІУ „Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено перелік об'єктів спільної власності територіальних громад області станом на 01.04.2003, до якого увійшла, зокрема, й спірна будівля. Рішенням ОСОБА_1 обласної ради від 22.09.2006 №73-У „Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада" затверджено нову редакцію переліку об'єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада. Пункт 8 вказаного Переліку „об'єкти культурної спадщини" діє в редакції п. 11 рішення обласної ради від 24.04.2003 № 154. Так, відповідно до пп. 11.1.66 вказаного рішення до цього Переліку включено спірний об'єкт культурної спадщини, а саме Прибутковий будинок Юрєвича, початку XX ст., який знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45. Надалі прокурор зазначає, що на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради №196 від 26.05.2005 територіальній громаді м. Одеси видано свідоцтво серії ЯЯЯ № 295428 від 22.05.2005 про право власності на нежитлові приміщення підвалу, загальною площею 242,2 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька 45. Тобто, власне з моменту прийняття зазначеного рішення та видачі відповідного свідоцтва про право власності на вказаний об'єкт нерухомості територіальній громаді м. Одеси, порушено відповідне право ОСОБА_1 обласної ради щодо розпорядження та володіння вищевказаним майном.

Окрім того, не можуть бути прийняті до уваги і доводи представника відповідача, щодо присутності прокурора на сесії ОСОБА_1 міської ради від 29.09.2005р. на якій питанням 4.1. було прийнято рішення «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005 році, та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради», а отже прокуратура повинна була довідатись про порушення права ОСОБА_1 обласної ради з 29.09.2005, оскільки Верховним Судом України у постанові ухваленій у справі № 6-3089цс15 від 08.06.2016р. зроблено висновок що позови прокуратури подаються в межах загального строку позовної давності з моменту коли держава в особі її органів довідалась або могла довідатись про порушення своїх прав та інтересів, тобто з моменту коли довідався відповідний орган уповноважений звідснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а не прокурор. За таких обставин, заява представника ОСОБА_1 міської ради про застосування строків позовної давності, не підлягає задоволенню.

13.04.2017р. за вх.№8801/17 відповідачем-1 подано додаткові пояснення, в яких останній знову посилається на Постанову КМУ від 05.11.1991р. №311 та рішення ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ, якими затверджені перелік державного майна, що передано у власність ОСОБА_1 обласної ради (додаток №1) та Перелік державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (додаток №2). Згідно п.1 розділу „Житлово-комунальне господарство додатку 2 до вказаного рішення у комунальну власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси передано весь житловий та нежитловий фонд місцевих рад народних депутатів, до категорії якого віднесено, зокрема, й спірне майно. Крім того, як зазначає відповідач-1, відповідно до акту приймання-передачі державного майна в комунальну власність м. Одеси по галузі житлово-комунальне господарство від 18.02.1992р., складеного на підставі Постанови КМУ від 05.11.1991р. №311 та рішення ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ обласне управління житлово-комунального господарства передало, а управління житлово-комунального господарства м. Одеси прийняло державне майно. Відповідно до зведеної відомості житлового та не житлового фонду місцевих рад було передано 15,5 тис. житлових будівель. Вказаний акт приймання-передачі затверджений рішенням виконавчого комітету народних депутатів ОСОБА_1 міської ради від 06.04.1992р. Таким чином, на думку ОСОБА_1 міської ради, розмежування державного майна України між спільною власністю територіальних громад Одеської області та власністю територіальної громади міста ОСОБА_13 завершилося з моменту затвердження виконавчим комітетом народних депутатів ОСОБА_1 міської ради відповідних актів приймання-передачі.

Клопотання позивача від 18.04.2017р. за вх.№9045/17 про залучення до матеріалів справи додаткових доказів було судом задоволено.

Відповідач-2 - ВКФ „ГЕФЕСТ ТОВ про місце та дату судових засідань був повідомлений належним чином, але представник відповідача в судові засідання не зявлявся, про поважність причин незявлення суд не повідомив, своїм правом на захист не скористався, відзив на позовну заяву до суду не надав, у звязку з чим справу розглянуто за наявними в ній матеріалами у відповідності до вимог ст.75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне:

Рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 15.08.1985р. №480 Про затвердження додаткового переліку памяток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі затверджено перелік будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як памятки архітектури місцевого значення згідно з додатком №1.

Пунктом 45 Додатку №1 до рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 15.08.1985р. №480 зазначено будівлю за адресою вул. ОСОБА_12 (нині - Грецька), буд. 45.

Рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області у відповідності до Законів УРСР Про місцеві ОСОБА_9 народних депутатів ОСОБА_11 РСР та місцеве самоврядування, Про власність, та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної ОСОБА_9 народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_9 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

До вказаного переліку будівля за адресою вул. ОСОБА_12 (нині - Грецька), буд. 45, окремо включена не була, так само як взагалі не визначено в якості окремого виду майна, що розмежовувалось, памятки архітектури місцевого значення/памятки історії та культури.

У відповідності до пунктів першого та третього постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих ОСОБА_9 народних депутатів.

Рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області, у відповідності до Законів УРСР Про місцеві ОСОБА_9 народних депутатів ОСОБА_11 РСР та місцеве самоврядування, Про власність, постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної ОСОБА_9 народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991р. №323, від 02.11.1991р. №161 та від 19.11.1991р. затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_9 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

Додатком №1 до рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області у переліку державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_9 народних депутатів по галузі культури визначено чіткий перелік обєктів культури, які передані у власність обласної ОСОБА_9 народних депутатів, до якого спірне майно не включено.

Додатком №2 до рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області у переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (м. Одеса) по галузі культури визначено чіткий перелік обєктів культури, які передані у власність м. Одеси, до якого спірне майно не включено.

Разом з тим, згідно Додатку №2 до рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (м. Одеса) по галузі житлово-комунального господарства включено житловий та нежитловий фонд місцевих ОСОБА_9 народних депутатів.

Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради народних депутатів рішенням від 11.01.1992р. №2 Про порядок оформлення та передачі державного майна в комунальну власність міста, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) та на підставі рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області здійснено приймання в комунальну власність міста державного майна у відповідності до додатку №1.

У Додатку 1 до рішення Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 11.01.1992р. №2 визначено перелік обєктів, які приймаються до передачі в комунальну власність міста, серед яких: у п.1 розділу І зазначено державний житловий та нежитловий фонд з матеріально-технічною базою та ремонтними організаціями, які повязані з обслуговуванням та експлуатацією вказаних фондів; у п.35 розділу IV зазначено памятки архітектури, історії та культури на території міста без окремого визначення адрес.

У відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) та рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів №266-XXI від 25.11.1991р. Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області обласне управління житлово-комунального господарства передало, а Управління житлово-комунального господарство за дорученням міськвиконкому без права зміни форми власності прийняло державне майно загальною залишковою балансовою вартістю 1187890 тис.руб. та іншими фінансово-господарськими показниками згідно додатку, що підтверджується відповідним актом приймання-передачі від 18.02.1992р.; сторони підтвердили відсутність претензій одна до одної з передачі-прийняття державного майна, що фактично завершило процедуру розмежування.

Рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI Про заходи для охорони і використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області, серед іншого:

- до прийняття Верховною ОСОБА_9 та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, які розмежовують права власності на нерухомі памятки історії та культури, прийнято в комунальну власність ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів нерухомі памятки історії та культури в Одеській області, які є державною власністю;

- заявлено прохання до Верховної ОСОБА_9, Кабінету Міністрів України прийняти відповідні нормативні акти, які забезпечують закріплення права власності на обєкти національної культурної спадщини за субєктами власності, а також акти, які забезпечують створення відповідних державних органів охорони національної культурної спадщини, передбачені Міжнародною конвенцією про охорону культурного та природного спадщини;

- рекомендовано ОСОБА_1 обласній державній адміністрації, міським, селищним та сільським ОСОБА_9 народних депутатів за участі спеціально уповноважених органів охорони памяток сформувати єдину систему державних органів охорони обєктів національної культурної спадщини, розробити узгоджену концепцію охорони історичної спадщини в Одеській області, а також підготувати обласній ОСОБА_9 народних депутатів пропозиції зі створення ринкових механізмів охорони, відновлення та використання культурної спадщини;

- доручено секретаріату обласної ОСОБА_9 народних депутатів разом з ОСОБА_1 обласною державною адміністрацією та міськрайвиконкомами до 1 вересня 1993р. здійснити комплексну інвентаризацію нерухомих памяток історії та культури в Одеській області з метою визначення субєктів власності на ці обєкти та оформлення відповідних документів, закріплюючих їх права та обовязки із забезпечення схоронності памяток, податковим та адміністративним пільгам,а також підготовки пропозицій з передачі нерухомих памяток історії та культури в комунальну власність ОСОБА_9 народних депутатів базового рівня.

Виходячи з наявних матеріалів справи жодних дій щодо памяток історії та культури, в т.ч. і тих, що визначені рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI, державними органами з моменту прийняття цього рішення і до 2003 року здійснено не було; право власності на памятки не оформлено.

24.04.2003р. ОСОБА_1 обласною радою прийнято рішення №154-XXIУ Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, яким вирішено затвердити нову редакцію переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003р. згідно з додатком.

У пункті 11.1.66 переліку вказано і спірну будівлю - прибутковий будинок Юрєвича, початок ХХ ст. (вул. Грецька, 45).

04.05.2005р. рішенням ОСОБА_1 обласної ради №640-ІУ задоволено протест прокуратури Одеської області та скасовано рішення обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIV Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада.

22.02.2006р. на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради №196 від 26.05.2005р. територіальній громаді м.Одеси видано свідоцтво серії ЯЯЯ №295428 про право власності на не житлові приміщення подвалу, загальною площею 242,1кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45.

29.09.2005р. ОСОБА_1 міською радою прийнято рішення №4410-ІV „Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005 році, та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради. У пункті 26 переліку вказано і спірну будівлю приміщення підвалу площею 242,08кв.м., вул. Грецька,45, ресторан.

22.09.2006р. рішенням ОСОБА_1 обласної ради №73-V Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада затверджена нова редакція переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.09.2006р. згідно з додатком 1.

Пунктом 8 додатку 1 до рішення ОСОБА_1 обласної ради від 22.09.2006р. №73-V вказано обєкти культурної спадщини в редакції п.11 рішення обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIV Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, а саме прибутковий будинок Юрєвича (вул. Грецька, 45).

15.12.2006р. між територіальною громадою м.Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради та Виробничо-комерційною фірмою „ГЕФЕСТ Товариство з обмеженою відповідальністю укладено договір купівлі-продажу №232, згідно якого продавець продав, а покупець купив індивідуально визначене майно комунальної власності у вигляді не житлових підвальних приміщень, що розташовані за адресою: місто Одеса, вул. Грецька (вулиця ОСОБА_12), будинок 45 (сорок пять) та в цілому складаються з нежилих приміщень підвалу, загальною площею 242,1 кв.м.

Постановою господарського суду Одеської області від 25.12.2006р. у справі №22/401-06-11665А за позовом ОСОБА_1 міської ради в порядку КАС України до ОСОБА_1 обласної ради про визнання нечинним рішення ОСОБА_1 обласної ради від 22.09.2006р. №73-V Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада та заборону ОСОБА_1 обласній раді вживати заходів щодо усунення ОСОБА_1 міської ради від управління майном, що знаходиться у спільній комунальній власності сіл, селищ, міст Одеської області, а також вирішувати питання про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу обєктів спільної комунальної власності без погодження із сільськими, селищними, міськими та районними у містах радами, яка залишена без змін ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 03.05.2007р. та постановою Вищого адміністративного суду України від 06.02.2008р., в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

При цьому при розгляді справи №22/401-06-11665А судом апеляційної інстанції з одного боку вказано, що оскаржуване рішення ОСОБА_1 обласної ради від 22.09.2006р. №73-V стосується саме спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, а не майна комунальної власності територіальної громади м. Одеса та про відсутність спору про право щодо конкретного обєкту власності поміж ОСОБА_1 міською радою та ОСОБА_1 обласною радою, з іншого - визначено, що рішенням ОСОБА_1 обласної ради Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області від 25.11.1991р. № 226-ХХІ памятки історії та культури, як окремі обєкти права власності та обєкти соціальної сфери, до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів не передавалися, а відповідно до рішення ОСОБА_1 обласної ради від 12.05.1993р. №449-ХХІ Про заходи охорони та використання нерухомих памятників історії і культури в Одеській області обласна рада прийняла у комунальну власність обласної ради нерухомі памятки історії та культури.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Статтею першою Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури від 13.07.1978р. (в редакції від 30.01.1984р., яка діяла на момент прийняття рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області) встановлено, що памятками історії та культури є споруди, памятні місця і предмети, звязані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі памятки історії та культури, які знаходяться на території ОСОБА_11 РСР, охороняються державою.

Згідно з ч.1 ст. 4 Закону УРСР Про охорону і використання памяток історії та культури від 13.07.1978р. (в редакції від 30.01.1984р., яка діяла на момент прийняття рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області) памятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх обєднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.

Статтею шостою Закону УРСР Про охорону і використання пам'яток історії та культури від 13.07.1978р. (в редакції від 30.01.1984р., яка діяла на момент прийняття рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області) встановлено, що до памяток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать, зокрема: памятки історії - будинки, споруди, памятні місця і предмети, звязані з найважливішими історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, революційним рухом, з Великою Жовтневою соціалістичною революцією, громадянською і Великою Вітчизняною війнами, соціалістичним і комуністичним будівництвом, зміцненням міжнародної солідарності, а також з розвитком науки і техніки, культури і побуту народів, з життям видатних політичних, державних, військових діячів, народних героїв, діячів науки, літератури і мистецтва; памятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв'язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти. До памяток історії та культури можуть бути віднесені й інші об'єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність.

Так, рішенням ОСОБА_1 обласної ради народних депутатів від 15.08.1985р. №480 Про затвердження додаткового переліку памяток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі будівлю за адресою вул. К.ОСОБА_12 (нині - Грецька), буд. 45 віднесено до переліку будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як памятки архітектури місцевого значення.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. Закону УРСР Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування від 07.12.1990р. комунальна власність становить основу місцевого господарства. Розпорядження і управління комунальною власністю здійснюють від імені населення адміністративно-територіальних одиниць відповідні місцеві ОСОБА_9 народних депутатів та уповноважені ними інші органи місцевого самоврядування. ОСОБА_9 народних депутатів мають право вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних адміністративно-територіальних одиниць підприємств (обєднань), організацій і установ, їх структурних підрозділів та інших об'єктів, що належать до державної власності, якщо вони мають особливо важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб населення даної території, функціонування місцевого господарства. Перелік майна, що перебуває у комунальній власності, порядок передачі, купівлі, продажу, а також перелік державного майна, що безоплатно передається у власність відповідних адміністративно-територіальних одиниць, порядок розгляду спорів, які виникають при цьому, визначаються законодавством ОСОБА_11 РСР.

Статтею 35 Закону України Про власність, який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було передбачено, що обєктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних ОСОБА_9 і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, обєкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоровя, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи звязку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими субєктами права власності.

Пунктами першим та третім постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих ОСОБА_9 народних депутатів.

Отже, Кабінетом Міністрів України ОСОБА_1 обласну ОСОБА_9 народних депутатів при участі, зокрема, ОСОБА_1 міської ОСОБА_9 народних депутатів наділено повноваженнями щодо розмежування переліченого в постанові від 05.11.1991р. №311 майна на території Одеської області між власністю області та, зокрема, міста ОСОБА_13, що фактично і було вчинено внаслідок прийняття ОСОБА_1 обласною ОСОБА_9 народних депутатів рішення від 25.11.1991р. №266-XXI Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_9, міст обласного підпорядкування та районів області, яким затверджено відповідні переліки та подальшого складенні актів приймання-передачі.

До переліку державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_9 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області, в якості окремого виду памятки історії та культури не включено, так само не зазначено і конкретно спірного майна у розділі культури, де визначені певні памятки, ані у переліку майна облради, ані у переліку майна м. Одеси.

Статтею 49 Закону України Про власність, який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражем, третейським судом.

28.06.1996р. на пятій сесії Верховної ОСОБА_9 України прийнято Конституцію України, статтею 140 якої встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. ОСОБА_9 самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до п.10 розділу 5 перехідних положень Закону України Про місцеве самоврядування в України з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих обєктів спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад. Правовий режим майна спільної власності територіальних громад визначається законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України Про місцеве самоврядування в України сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Пунктами 19, 20 ст. 43 Закону України Про місцеве самоврядування в України встановлено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: вирішення за дорученням відповідних рад питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу обєктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких обєктів в установленому законом порядку; вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Така ж правова позиція викладена і за результатами Аналізу Верховим Судом України деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ у листі від 01.07.2013р.

За вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує.

Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 329 ЦК України встановлено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Із врахуванням правової позиції, висловленої у листі Верховного Суду України Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України від 01.04.2014р., питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих субєктами владних повноважень, може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п.10 ч.2 ст. 16 ЦК, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами.

Виходячи з наявних матеріалів справи судом встановлено, що в процесі розмежування на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю) спірне майно не було чітко розмежовано ані до власності обласної ради, ані до власності м. Одеси та в актах приймання-передачі окремо не виділено. Однак, додатком 1 до рішення Виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради народних депутатів від 11.01.1992р. №2 визначено перелік обєктів, які приймаються до передачі в комунальну власність міста, серед яких: у п.1 розділу І зазначено державний житловий та нежитловий фонд з матеріально-технічною базою та ремонтними організаціями, які повязані з обслуговуванням та експлуатацією вказаних фондів; у п.35 розділу IV зазначено памятки архітектури, історії та культури на території міста без окремого визначення адрес.

В подальшому ОСОБА_1 обласною ОСОБА_9 народних депутатів дійсно було прийнято рішення від 12.05.1993р. №449-XXI Про заходи для охорони і використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області, яким, зокрема до прийняття Верховною ОСОБА_9 та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, які розмежовують права власності на нерухомі памятки історії та культури, прийнято в комунальну власність ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів нерухомі памятки історії та культури в Одеській області, які є державною власністю, проте водночас відмічено необхідність як законодавчого визначення та закріплення права власності на нерухомі памятки історії та культури за певними субєктами власності, так і чітко встановлено необхідність проведення інвентаризації нерухомих памяток історії та культури з метою подальшого віднесення їх до права власності певних субєктів власності та оформлення відповідних документів, нічого з викладеного виходячи з наявних матеріалів справи належно зроблено не було.

Окрім того, рішенням ОСОБА_1 обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIУ Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада вирішено затвердити нову редакцію переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003р. згідно з додатком, у пункті 11.1.6 переліку вказано і спірну будівлю - прибутковий будинок Юрєвича, початок ХХ ст. (вул. Грецька, 45). Подалі, 22.09.2006р. ОСОБА_1 обласною радою прийнято рішення №73-V Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, яким затверджена нова редакція переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.09.2006р. згідно з додатком 1, до якою увійшла спірна будівля.

Позивач вважає, що спірне майно чітко віднесено до його власності саме рішенням ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI. Однак, про відсутність автоматичного віднесення свідчить самий зміст рішення ОСОБА_1 обласної ОСОБА_9 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI та подальше як не оформлення позивачем права власності саме на спірне майно, так і відсутність будь-яких доказів утримання позивачем спірного майна/розпорядження/користування спірним майном тощо. Належних доказів утримання будівлі, в якій знаходиться спірне майно, як в якості памятки культурної спадщини Управлінням культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини ОСОБА_1 обласної державної адміністрації, так і в якості нерухомого майна ОСОБА_1 обласною радою - прокурором, позивачем та третьою особою до суду не надано.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованого Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи відповідно до вимог ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується (п.47 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008р. у справі Корецький та інші проти України).

Як вбачається з матеріалів справи пунктом 8 додатку 1 до рішення ОСОБА_1 обласної ради від 22.09.2006р. №73-V вказано обєкти культурної спадщини в редакції п.11 рішення обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIV Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, а саме прибутковий будинок Юрєвича (вул. Грецька, 45), згідно якого передана вся будівля-памятка з житловими квартирами та спірними нежитловими підвальними приміщеннями, однак, позивач, вважаючи себе власником всієї будівлі-памятки, заявив позовну вимогу саме стосовно нежитлових підвальних приміщень, незважаючи на те, що згідно вказаного вище рішення до обєктів культурної спадщини передана вся будівля. Обґрунтування позовних вимог в частині витребування саме нежитлових підвальних приміщень, загальною площею 242,1кв.м. позивачем не надано. Окрім того, із наявних в матеріалах справи документів (т.3 арк. 4-247, т.4 арк.1-37) вбачається, що право власності на квартири за адресою: м.Одеса, вул. Грецька, 45, набуто фізичними особами у встановлений законом спосіб.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради про:

- визнання незаконним рішення ОСОБА_1 міської ради №4410-VI від 29.09.2005р. "Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005р. та внесення змін до рішень ОСОБА_1 міської ради" в частині внесення до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2005р., приміщень підвалу, площею 242,1кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилих підвальних приміщень, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45, укладеного між територіальною громадою м. Одеси в особі ОСОБА_1 міської ради та Виробничо-комерційною фірмою „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю;

- витребування на користь ОСОБА_1 обласної ради з володіння Виробничо-комерційної фірми „ГЕФЕСТ Товариства з обмеженою відповідальністю нежитлові підвальні приміщення, загальною площею 242,1кв.м., вартістю 1022297,33грн., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Грецька, 45.

Також, відповідачем-1 заявлено про застосування строку позовної давності (заява за вх.№2-1365/17 від 09.03.2017р.).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Така ж правова позиція викладена і у п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, з наступними змінами і доповненнями.

За вимогами ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 4) пункт 4 виключено; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України Про державний матеріальний резерв. Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016р. у справі №6-3029цс15 та від 08.06.2016р. у справі №6-3089цс15.

Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

При цьому, суд відхиляє клопотання відповідача-1 про застосування строку позовної давності за умови невстановлення судом підстав для задоволення заявлених позовних вимог та відмови в задоволенні позовних вимог за недоведеністю, а не за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем-1.

Неявка відповідача-2 в судове засідання не є перешкодою для розгляду справи, оскільки, як визначено п.п.3.9.1., 3.9.2. Постанови Пленуму ВГСУ №18 від 26.12.2011р. „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. ...В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, у постанові ВГСУ від 04.11.2010р. у справі № 10-22-3-30/336-07-9260 визначено, що суддя може постановити рішення, навіть якщо не надійшло жодного підтвердження про вручення або безпосередньо доставку судових ухвал відповідачу, якщо виконано наступні умови: ухвала була передана одним із способів, передбачених процесуальним законодавством, не було отримано будь-якого підтвердження, не зважаючи на всі розумні зусилля для отримання, процесуальні документи надсилались за адресою, яка зазначена стороною.

В процесі розгляду даної справи судом було вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача-2 про судові засідання, в тому числі судове засідання, призначене на 18.04.2017р., особливо з врахуванням того, що ухвали надсилались відповідачу-2 за адресами, вказаними позивачем у позовній заяві, витязі з ЄДРЮОФОП станом на 08.06.2015р., 28.02.2017р., суд приймає рішення за результатами розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі ОСОБА_1 обласної ради відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили згідно зі ст.85 ГПК України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повне рішення складено 24 квітня 2017 р.

Суддя С.Г. Власова