ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Кіровоградської області
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 рокуСправа № 912/607/17
Господарський суд Кіровоградської області у складі судді Колодій С.Б., розглянув у відкритому судовому засіданні справу №912/607/17

за позовом Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг

до приватного навчально-курсового комбінату "Водій", Кіровоградська область, м. Світловодськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Квартирно - експлуатаційного відділу м. Дніпро, м. Дніпро

про розірвання договору

за участю представників сторін:

позивача - Степанюк Я.А., довіреність № 1134 від 09.03.2017;

відповідача - Скотникова В.М., довіреність №6 від 03.04.2017.

від третьої особи - участі не брали.

Військова частина - польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) звернулася до господарського суду з позовною заявою про розірвання договору № 4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014, укладеного між Військовою частиною НОМЕР_2 в особі командира військової части НОМЕР_2 полковника ОСОБА_1 та Приватним навчально - курсовим комбінатом "Водій" в особі директора Шульги Миколи Васильовича, з покладенням витрат по сплаті судового збору на відповідача.

В обґрунтування підстав позову позивач послався, зокрема, на порушення при укладенні спірного договору вимог статей 77, 92, 95 Земельного кодексу, статей 1, 4 Закону України " Про використання земель оборони" та положень Методичних рекомендацій щодо укладання договорів спільної обробки землі з вирощування сільськогосподарських культур на земельних ділянках землекористувачів Міністерства оборони України, що затверджені заступником Міністра оборони України 08.09.2016. Позивач стверджує, що він не мав повноважень на укладення спірного договору, оскільки не є землекористувачем земельної ділянки, яку сторони зобов`язувались спільно обробляти.

Ухвалою від 22.02.2017 господарський суд прийняв позовну заяву до розгляду, порушив провадження у справі, справу призначив до розгляду у судовому засіданні 21.03.2017 та витребував від сторін необхідні для розгляду справи по суті докази.

21.03.2017 позивачем подано до господарського суду позовну заяву (уточнену), відповідно до якої позивач просить суд визнати недійсним договір №4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 з додатковими угодами (а.с. 54-55).

Виходячи із змісту вказаної заяви, а також змісту раніше поданої позовної заяви, враховуючи обставини справи господарський суд вважає, що позивачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про зміну предмета позову, тому, враховуючи вимоги статті 22 Господарського процесуального кодексу України, приймає її до розгляду.

Ухвалою від 21.03.2017 господарський суд відклав розгляд справи до 11.04.2017 12 год. 00 хв.

05.04.2017 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Свої доводи відповідач мотивує, зокрема, тим, що договір № 4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 є договором про спільну діяльність, укладення якого не суперечить Закону України "Про використання земель оборони" та не потребує узгодження з іншими особами. Крім цього, командир ОСОБА_1 , за твердженням відповідача, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності при укладенні спірного договору, діяв межах наданих йому повноважень. Отже, будь - які підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відсутні.

Крім того, відповідачем подано до господарського суду заяву про застосування позовної давності № 10 від 04.04.2017 (а.с. 71-72), в якій останній просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача про визнання недійним укладеного між позивачем та відповідачем договору №4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 з додатковими угодами до цього Договору та відмовити у позові з підстав її спливу.

Ухвалою від 11.04.2017 р. господарський суд залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Квартирно - експлуатаційний відділ м. Дніпро, розгляд справи відкладено до 20.04.2017 р. 12 год. 00 хв.

20.04.2017 р. представником позивача подано до суду заяву про поновлення строків позовної давності (а.с. 95-96).

За результатами судового засідання 20.04.2017 р. господарським судом винесено ухвалу про продовження строку розгляду справи на 15 днів та оголошення перерви до 27.04.2017 р. 12 год. 00 хв.

Присутній у судовому засіданні 27.04.2017 представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви підтримав в повному обсязі та просить визнати недійсним спірний договір з підстав, зазначених в позовній заяві та уточненій позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.04.2017 р. просив суд відмовити в задоволенні позовних застосувавши строк позовної давності.

Квартирно - експлуатаційний відділ м. Дніпро участь в судовому засіданні 27.04.2017 р. не приймав, письмової позиції відносно заявлених позовних вимог не висловив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання (а.с. 104).

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні 27.04.2017 представників позивача та відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

01.02.2014 між Військової частиною НОМЕР_2 в особі командира військової частини НОМЕР_2 підполковника Тарнавського О.Г., який діє на підставі Законів України "Про господарську діяльність у Збройних силах України", "Про використання діяльності земель оборони" та Свідоцтва про реєстрацію частини як суб`єкта господарської діяльності, виданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України від 26.10.2013 № 724 (далі - Сторона 1) та Приватним навчально-курсовим комбінатом "Водій" в особі директора Шульги М.В., який діє на підставі Статуту ПНКК "Водій" (далі - Сторона 2) укладено договір № 4/2 про спільний обробіток землі (далі Договір).

Відповідно до умов вказаного договору сторони домовились про спільну діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи з використанням земель, які надані Стороні 1 в безстрокове користування та можливостей Сторони 2 спільно діяти для досягнення загальних цілей, а саме вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація.

Згідно з пунктом 3.1 Договору Сторона 1 зобов`язується, зокрема, залучити до спільної обробки, що буде проводитися разом зі Стороною 2 земельні ділянки, що надані Стороні 1 в безстрокове користування, згідно Державного Акту від 1980 року серія Б № 009798 площею 390 га, терміном на 1 (один) сільськогосподарський рік.

Пунктом 6.1 Договору визначено, що внесок Сторони 1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 390 га, згідно до Акту обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 360,00 за 1 га.

Внесок Сторони 2 грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють Сторони по закінченню сільськогосподарського року (пункт 6.2 Договору).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з 01.09.2014 року. Цей Договір укладений строком на 2014 сільськогосподарський рік, але не пізніше 1 листопада 2014 року (пункти 12.1., 12.2 Договору).

Відповідно пункту 12.3 Договору умови Договору вважаються виконані в повному обсязі після складання актів звірки взаєморозрахунків.

Цей Договір припиняється в порядку та на умовах, що визначені у статті 1141 Цивільного кодексу України (пункт 12.8 Договору).

Згідно пункту 12.11 Договору додаткові угоди та додатки до цього Договору є його невід`ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені в письмовій формі, підписані сторонами та скріплені їх печатками.

Договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

18.07.2014 р. сторони підписали додаткову угоду № 22, за умовами якої загальна площа земельних ділянок, залучених до спільної обробки, що буде проводитися Сторонами відповідно до умов Договору становить 417,9 га, площі та межі яких встановлюються згідно Договору (а.с. 15).

18.07.2014 сторони підписали додаткові угоди №26 та № 27, якими внесено зміни до пункту 6.1 Договору в частині розміру внеску Сторони 1, встановивши його в розмірі 411,00 за 1 га (а.с.17, 18).

Також, 18.07.2014 сторони підписали додаткову угоду №40, за умовами якої земельні ділянки для спільної обробки залучаються сторонами строком на п`ять сільськогосподарських років з 10.10.2014, тобто до кінця 2020 сільськогосподарського року, у урахуванням всіх положень Договору.

Відповідно до Додаткової угоди від 18.07.2014 р. № 42 земельні ділянки для спільної обробки залучаються сторонами строком на п"ять сільськогосподарських років, тобто до кінця 2020 сільськогосподарського року, з урахуванням всіх положень Договору.

Як вбачається із матеріалів справи, за результатами проведення фінансового аудиту та аудиту відповідності військової частини НОМЕР_2 за період з 01.06.2015 по 15.02.2016, було встановлено, що договір № 4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 з додатковими угодами укладений з порушенням вимог чинного законодавства, що, за висновком позивача, є підставою для визнання його недійсним.

При вирішенні спору у даній справі господарський суд враховує наступне.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України визначено, що за договором про спільну діяльність сторони (Учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Відповідно до статті 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов`язання об`єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв`язки (частина 1 статті 1133 Цивільного кодексу України).

Внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. Внесене учасниками майно, яким вони володіли на підставах інших, ніж право власності, використовується в інтересах усіх учасників і є їхнім спільним майном (частина 1 статті 1134 Цивільного кодексу України).

Як вбачається зі змісту пунктів 1.1, 3.1, 6.1 Договору позивач зобов`язався залучити до використання з метою спільної обробки земельні ділянки, що надані останньому в безстрокове користування згідно Державного Акту від 1980 року серія Б № 009798.

В силу вимог статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння та користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Отже, право постійного користування земельною ділянкою здійснюється шляхом реалізації таких правомочностей як володіння і користування. Правомочності по розпорядженню земельними ділянками відсутні.

Відповідно до приписів статей 317, 319 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна і лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону,

Статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Стаття 77 Земельного кодексу України передбачено, що землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності.

Відповідно до частини 1 стаття 4 Закону України "Про використання земель оборони" військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акту Б № 009798 від 1980 року, виданого Виконавчим комітетом Широківської районної ради народних депутатів Дніпропетровської області Квартирно - експлуатаційній частині Криворізького району, за останньою закріплюється в безстрокове і безплатне землекористування 9819,7 гектарів землі. Земля надана для випробувального полігону.

За твердженням позивача саме на цій земельній ділянці розташована Військова частина НОМЕР_2 , а також земельні ділянки, залучені до спільної обробки землі за спірним Договором.

Матеріали справи не містять доказів надання земельних ділянок в постійне користування саме Військовій частині НОМЕР_2 .

Тому господарський суд погоджується з доводами позивача, що останній не є землекористувачем земельної ділянки, яку він зобов`язався залучити до спільної обробки з відповідачем за спірним Договором, а тому в силу вищезазначених вимог чинного законодавства у Військової частини НОМЕР_2 не було правових підстав для його укладення.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Зокрема частини 1, 2 статті 203 Цивільного кодексу України визначають вимоги, додержання яких необхідне для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Оскільки спірний Договір суперечить, зокрема, вимогам статей 1132-1134 Цивільного кодексу України, вимогам частини 1 статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" (в частині залучення для спільного з відповідачем обробітку земельних ділянок, на які у військової частини відсутнє право постійного користування) такий Договір та додаткові угоди до нього підлягають визнанню недійсними.

Поряд з цим, господарський суд враховує, що відповідачем подано до суду заяву про застосування позовної давності, в якій останній просить суд застосувати позовну давність до вимог позивача про визнання недійним укладеного між позивачем та відповідачем договору №4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014 з додатковими угодами до цього Договору.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності, господарський суд враховує наступне.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 Цивільного кодексу України, частиною 1 якої встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, для правильного застосування частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Аналогічна правова позиція висвітлена Верховним Судом України (постанова від 29.10.2014 по справі № 6-152цс14).

Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до господарського суду 20.02.2017 з позовною заявою, яка датована 16.02.2017.

Позивач у своїй позовній заяві (з урахуванням уточнень) просить суд визнати недійсним укладений між Військовою частиною НОМЕР_2 та Приватним навчально-курсовим комбінатом "Водій" договір № 4/2 про спільний обробіток землі від 01.02.2014.

Господарський суд враховує, що позивач, укладаючи спірний Договір, вже 01.02.2014 повинен був знати про те, що він не мав права укладати договір про спільний обробіток землі, землекористувачем якої є інша юридична особа.

Посилання позивача на підписання спірного договору колишнім командиром військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_1 одноособово, в порушення вимог абзацу 3 пункту 3.1.3 "Про затвердження положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України", затвердженого наказом Міністерства оборони України №300 від 16.07.1997, без погодження з начальником фінансово-економічної служби та помічника командира з правової роботи - начальника групи, який міг би дати правову оцінку правомірності укладання договору не може слугувати підставою для висновку про необізнаність керівника військової частини на дату підписання договору про правовий статус земельної ділянки площею 390 га, яка залучена до спільного використання з метою вирощування зернових, технічних та інших сільськогосподарських культур.

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку, що станом на день звернення позивача з даним позовом, позовна давність, відлік якої розпочинається з 01.02.2014 уже сплила.

Частинами 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Господарський суд при застосуванні позовної давності враховує також положення постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 з подальшими змінами. Так, в пункті 2.2. цієї постанови зазначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об"єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності в тому числі й з поважних причин особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємств (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Крім того суд вважає необхідним зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія "Юкос" проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Порівняльний аналіз термінів «довідався та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду не достатньо.

Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 33, 34 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач навпаки мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Вказана правова позиція висвітлена Верховним Судом України в постанові від16.11.2016 по справі № 487/10132/14-ц.

Господарський суд встановив, що позивач правомірно звернувся за захистом свого порушеного права, однак з пропуском позовної давності. При цьому, подав заяву про поновлення строків позовної давності, яка не може бути задоволено судом, оскільки позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, в той же час належних доказів поважності причин пропуску звернення з таким позовом позивач суду не надав.

Отже в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Витрати по сплаті судового збору за правилами статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Кіровоградської області.

Повне рішення складено 27.04.2017 р.

Суддя С.Б. Колодій