ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" квітня 2017 р.Справа № 922/1097/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Присяжнюка О.О.

при секретарі судового засідання Косма К.І.

розглянувши справу

за позовом Селянського (фермерського) господарства "Злагода", с. Соснівка (Харківська обл.)
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, смт. Хорошево (Харківська обл.) 3- я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватна багатогалузева фірма "КОЛОС", с.Докучаєвське (Харківська обл.)
про стягнення 504696,29 грн.
за участю представників сторін:

позивач - Рибальченко С.Л. (голова СФГ, наказ №1-В від 29.06.2001 р.);

відповідач - ОСОБА_3 (дов.№1793 від 18.04.17);

третя особа - Герасименко І.О. (дов.б/н від 12.01.17),

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Селянське (фермерське) господарство "Злагода", с. Соснівка (Харківська обл.) звернулось до господарського суду з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, смт. Хорошево (Харківська обл.) в якому просить суд стягнути з останнього суму збитків у розмірі 467832,00 грн., 3% річних в розмірі 5191,00 грн., 31596,29 грн. - інфляційні, що разом становить 504619,29 грн. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач посилається на неналежне виконання відповідачем, укладеного у порядку усної домовленості договору поставки від 28.10.2016, щодо оплати вартості поставленого товару; в якості правових підстав позову - на положення ст.ст. 525, 526, 610,611,626,629 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 03.04.2017 було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 18.04.2017 о 12:00 год. Цією ж ухвалою було залучено до участі у справі у якості 3-ї особи, яка заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватну багатогалузеву фірму "КОЛОС".

18.04.2017 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.№ 12697), в якому він проти позовних вимог заперечує та просить суд припинити провадження по справі на підставі п.1 ст.80 ГПК України у зв'язку з тим, що спір не підлягає вирішенню в господарських судах. Надані документи було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 18.04.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов.

Присутній у судовому засіданні 18.04.2017 представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в його задоволенні, з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому засіданні підтримує позицію представника відповідача, викладену у відзиві на позовну заяву. Також, зазначає, що у 3-ї особи з позивачем відсутні будь-які договірні відносини.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши думку представників сторін, судом встановлено наступне.

Як стверджує позивач, 28 жовтня 2016 року між Селянським (фермерським) господарством "Злагода" (надалі - СФГ "Злагода") та Приватною багатогалузевою фірмою "КОЛОС" (надалі - ПБФ "Колос") було укладено усний договір поставки насіння соняшника в кількості 46,32 тон. сторони домовились, що за ціна за 1 тону насіння соняшника складає 10100,00 грн. Загальна вартість товару за усним договором поставки становила 467832,00 грн.

Як вказує, 28.10.2016 СФГ "Злагода" передало товар (насіння соняшника) ПБФ "Колос" в кількості 46,32 тони, що підтверджується видатковою накладною № 55 (а.с.17).Фактом поставки товару є товаро-транспортні накладні №1, та №2 від 28.10.2016 (а.с.18-19).

Як вбачається з Товарно-транспортної накладної, перевезення вантажу здійснювалось автомобільним перевізником з використанням транспортного засобу - автомобіль КАМАЗ НОМЕР_2, причіп НОМЕР_1. Власником даного транспортного засобу є фізична особа- підприємець ОСОБА_2.

Відповідно до реєстру приймання-передання зерна вагарем за формою №78-а,. затвердженою Наказом Міністерством сільського господарства України, водію перевізника ОСОБА_5 28.10.2016 було відпущено зерно в кількості 46,32 т.

В позовній заяві позивач посилається на те, що водій перевізника ОСОБА_5 отримав для перевезення товар - зерно соняшника в кількості 46,32 т. для перевезення та подальшого передання покупцю ПБФ «ЗЛАГОДА», проте позивачем зазначено, що останній не має достатніх даних на підтвердження факту передання товару покупцю, отриманого водієм перевізника ОСОБА_5

В якості правового обгрунтування позову позивач посилається на положення ст.1166 ЦК України ,1167ЦК України , ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, за розрахунком позивача, відповідач має відшкодувати позивачу збитки в розмірі 467832,00 грн. завданих працівником з врахуванням інфляційних витрат та 3% річних в сумі 504696,29грн.

Проте, суд вважає за необхідне зазначити, що відшкодування збитків можливе лише при доведенні усіх елементів правопорушення.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 175 ч.1 ГК України встановлює, що майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до статті 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів (ст. 181 Господарського кодексу України).

Статтею 638 Цивільного кодексу України та ч. 2 статті 180 Господарського кодексу визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 2 цієї ж статті визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтями 525, 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, відповідно до ч. 27 ст.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. № 363, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Згідно п. 11.1 Правил, основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля ( п. 11.4.).

На підтвердження поставки товару позивачем були надані наступні документи: видаткова накладна №55, ТТН № 1 та ТТН №2 від 28.10.2016 (а.с.17-19). Дослідивши наявні в матеріалах справи зазначені первинні документи, суд дійшов висновку, що вони складені з порушенням вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні документи для надання їм юридичної сили та доказовості, у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" мають бути складені на паперових або машинних носіях і повинні містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, видаткові накладні, які в силу положень ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" є первинними документами, підтверджують реальний рух товарних активів та наявність господарських операцій з купівлі-продажу відповідної товарної продукції.

Тобто, без зазначення у видаткових накладних додаткових реквізитів, зокрема, підстави проведення господарської операції неможливо ідентифікувати факт її здійснення безпосередньо на підставі умов певного договору.

При дослідженні матеріалів справи судом було встановлено, що позивач в позовній заяві та в судовому засіданні посилався на укладення між позивачем та третьою особою усного договору поставки та стверджував , що товар передався на підставі видаткової накладної №55 від 28.10.2016 року.

Судом, було досліджено видаткову накладну №55 від 28.10.2016 та встановлено, що позивачем в графі "Доручення" було вказано Позика від 28.10.2016, проте посилання на договір поставки, як на підставу передачі товару відсутнє, що вказувалось самим позивачем. Тобто, вищевказана накладна містить посилання на іншу правову природу договору , як підставу передачу товару.

Правова природа договору позики визначена ст.1046 ЦК України,якою передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, позивачем не доведено суду на підставі якого договору передавався товар, оскільки відповідач та третя особа заперечували проти існування будь -яких господарських взаємовідносин із позивачем.

У товаротранспортних-накладних №1 та №2 в графі "відпуск за довіреністю вантажоодержувача" було вказано - накл.№55 від 28.10.2016. Зазначені накладні, на які посилається позивач, не містить відомостей передбачених Інструкцією про порядок виготовлення, зберігання, застосування єдиної первинної транспортної документації для перевезення вантажів автомобільним транспортом та обліку транспортної роботи.

Товарно-транспортна накладна являється первинним документом, вона повинна відповідати вимогам, які ставляться до таких документів.

Таким чином, з первинних документів, які містяться в матеріалах справи суду не зрозуміло які саме правовідносини склалися між сторонами. Також,відсутні докази того, що товар по видатковій накладній №55 від 28.10.2016р. було дійсно поставлено позивачем відповідачу саме на підставі договору поставки.

Доказів звернення до відповідача з вимогою оплатити товар, поставлений по видатковій накладній №55 від 28.10.2016, позивач суду не представив.

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю, на думку позивача, підстав для відшкодування відповідачем збитків у розмірі 467832,00грн. внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно статті 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 224 ГК України передбачає, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно ч. 1 ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема:

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором (ч. 2 ст. 623 ЦК України).

З наведених положень випливає, що збитки, як категорія цивільно-правової відповідальності, являють собою ті негативні наслідки, що виникають як невідворотний результат порушення законних прав та інтересів особи, де збитки є наслідком, а протиправна поведінка заподіювача шкоди -причиною. Таким чином, застосування відповідальності у вигляді відшкодування збитків можливе лише за наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки, наявності збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненими збитками, а також вини порушника в їх заподіянні.

При цьому кредитор не повинен доводи вину боржника у порушенні зобов'язання; натомість на нього покладено обов'язок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником; розміру завданих збитків та прямого причинного зв'язку між порушенням зобов'язання та завданими збитками.

Наявність порушення зобов'язання сама по собі не є підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення збитків за відсутності чи недоведеності причинно-наслідкового зв'язку між таким порушенням та завданням збитків.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні докази прийняття відповідачем товару, оскільки у товарно-транспортній накладній визначено автомобільним перевізником ПП "ОСОБА_5, а позивачем визначено в якості відповідача ФОП ОСОБА_2, зважаючи також на те, що судом не встановлено усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: вини відповідача у втраті вантажу, причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданими збитками, а також розміру збитків, як підлягають до відшкодування, у зв'язку з чим суд приходить до висновку щодо відмови в задоволені позову про стягнення збитків в сумі 467832,00 грн.

Враховуючи встановлені судом обставини справи відповідно до їх повноважень, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, у діях відповідача не вбачається наявності складу цивільного правопорушення, що виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача збитків у розмірі 467832,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача 31596,29 грн. інфляційних нарахувань на суму заборгованості, 3% річних у розмірі 5191,00 грн. за період з 29.10.2016 по 13.03.2017, які нараховані на суму збитків, також не підлягають задоволенню з підстав їх необґрунтованості, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як витікає із наведеної норми, вищезазначені нарахування проводяться на суму, яку за виниклим грошовим зобов'язанням боржник не перерахував стягувачу за час коли таке зобов'язання у боржника виникло до дня сплати боргу.

Як витікає із обставин справи у відповідача такі зобов'язання на день розгляду справи відсутні. Крім того, наведена норма не передбачає проведення нарахувань на суму збитків. Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву також просив суд припинити провадження по справі з підстав того, що спір що спір не підвідомчий господарським судам України (п.1 ст.80 ГПК України).

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Фізична особа та фізична особа - підприємець це два різних поняття. Поняття "фізична особа" міститься в главі 4 Цивільного кодексу України, а поняття "фізична особа - підприємець" - в главі 5 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 24 ЦК України фізичною особою являється людина. Фізичними особами являються громадяни України та особи без громадянства.

Згідно з ч. 2 статті 50 ЦК України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

З вищевикладеного вбачається, що фізичною особою є кожна людина, а фізичною особою - підприємцем являється лише та особа, яка пройшла державну реєстрацію на право здійснювати підприємницьку діяльність та яка отримала свідоцтво про державну реєстрацію.

Стаття 51 ЦК України передбачає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб.

Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, який міститься в матеріалах справи, відповідач - ОСОБА_2 набув статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

З огляду на суб'єктний склад та те, що відповідачем по справі є Фізична особа-підприємець, підстави для припинення провадження у справі згідно п. 1 ч. 1 ст. 80 ГПК України відсутні, а тому в задоволенні клопотання про припинення провадження у справі слід відмовити.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити повністю.

Відповідно до ст.ст.44, 49 Господарського процесуального Кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Керуючисьст.ст.1, 2, 4-3, 4-4, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо останню не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20.04.2017 р.

Суддя О.О. Присяжнюк