КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р. Справа№ 910/23475/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Дідиченко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Борух А.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Драчова М.С. (дов. № 319 від 03.04.2017 р.);

від відповідача: Шевченко В.В. (дов. № 63 від 03.04.2017 р.);

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Контакт"

на рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року

у справі № 910/23475/16 (суддя: Лиськов М.О.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Контакт"

про стягнення 253 244,23 грн.

ВСТАНОВИВ:

21 грудня 2016 року публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер-Контакт" про стягнення 253 244,23 грн., з яких 238 887,42 грн. заборгованості за скид стічних вод без умов на скид стічних вод, 9 860,49 грн. інфляційних втрат та 4 496,32 грн. 3 % річних.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.01.2017 р. позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» задоволено повністю, стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Контакт» на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» 238 887 грн. 42 коп. заборгованості, 4 496 грн. 32 коп. 3% річних, 9 860 грн. 49 коп. - інфляційних втрат.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем доведено порушення відповідачем правил № 1879 та скид стічних вод у каналізацію позивача за відсутності отриманих умов на скид у період з 01.04.2013 р. по 29.02.2016 р., тому позовні вимоги про стягнення 238 887,42 грн. на підставі п.п. 8.1, 7.10 Правил № 1879 за вказаний період визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, суд першої інстанції дійшов до висновку, що виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування інфляційних втрат та стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України за час прострочення заборгованості.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер-Контакт» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2017 р. у справі № 910/23475/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав на те, що рішення суду першої інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права та зазначив, що неотримання відповідачем умов на скид відповідно до нового порядку є виною виключно позивача, оскільки ним не були виконані умови договору стосовно встановлення лімітів на скид стічних вод. Також апелянт зазначив, що позивачем незаконно пред'явлено до стягнення з відповідача загальної суми заборгованості та штрафних санкцій, оскільки позивачем порушено строк позовної давності тривалістю у три роки, передбачений ст. 257 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017 р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 910/23475/16.

07.03.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2017 р. - без змін.

17.03.2017 р. через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли пояснення по справі.

В судових засіданнях були оголошені перерви.

В судовому засіданні 11.04.2017 року представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.

В судовому засіданні 11.04.2017 року представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 01.02.2000 р. між Державним комунальним об'єднанням "Київводоканал", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Акціонерна компанія "Київводоканал" (позивач, постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Інтер-контакт" (відповідач, абонент) було укладено договір № 7543/5-01 на послуги водопостачання та водовідведення (договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені договором та правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.94 № 65 (правила) (п. 1.1. договору).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами у справі, відповідачем, як абонентом за договором від 01.02.2000 № 7543/5-01 на послуги водопостачання та водовідведення, на час виникнення спірних правовіносин не одержувалися у позивача умови на скид.

Позивач вказує, що відповідач до нього із письмовим запитом про надання умов на скид не звертався.

Як зазначає позивач, після виявлення факту порушення правил № 1879 щодо не укладення умов на скид управлінням екологічного нагляду ПАТ «АК «Водоканал» було здійснено нарахування відповідачу плати за скид стічних вод без умов на скид за період з 01.04.2013 р. по 29.02.2016 р. на загальну суму 238 887,42 грн. та 14.03.2016 р. направлено на адресу відповідача лист-попередження з вимогою сплатити плату за скид стічних вод без відповідних умов та розрахунок плати від 15.03.2016 р. № 15/ВУ-Ф-07/411-02-2016р. (а.с. 14).

Лист-попередження отримано відповідачем 18.04.2016 р., проте залишене останнім без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 253 244,23 грн., з яких 238 887,42 грн. заборгованості за скид стічних вод без умов на скид стічних вод, 9 860,49 грн. інфляційних втрат та 4 496,32 грн. 3 % річних.

Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем доведено порушення відповідачем правил № 1879 та скид стічних вод у каналізацію позивача за відсутності отриманих умов на скид у період з 01.04.2013 р. по 29.02.2016 р., тому позовні вимоги про стягнення 238 887,42 грн. на підставі п.п. 8.1, 7.10 Правил № 1879 за вказаний період визнаються судом обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, суд першої інстанції дійшов до висновку, що виходячи з положень ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України відповідач є порушником грошового зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом, та зокрема у вигляді нарахування інфляційних втрат та стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України за час прострочення заборгованості.

Проте, колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Згідно з ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору про надання послуг, згідно якого в силу вимог ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 5 статті 633 Цивільного кодексу України передбачено, що актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Укладений між позивачем та відповідачем Договір на послуги водопостачання та водовідведення відноситься до публічних договорів, оскільки його умови повністю відповідають положенням статті 633 ЦК України.

Як передбачено ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Оскільки предметом спірного договору є надання позивачем послуг з водовідведення відповідачу, то сторони, разом з умовами договору також зобов'язані виконувати і вимоги спеціальних нормативно-правових актів, які регулюють взаємовідносини особи, що надає послуги з водовідведення та особи, що користується послугами з водовідведення.

Тому, відповідно до частини 5 статті 633 ЦК України у вказаному договорі за згодою сторін були встановлені правила, обов'язкові для них при виконанні цього договору.

Так, в п. 1.1. вказаного договору зазначено, що постачальник зобов'язується забезпечити абоненту постачання питної води та прийняти від абонента каналізаційні стоки, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені договором та правилами користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 01.07.94 № 65.

Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 1 липня 1994 року65, яким було затверджено правила користування системами комунального водопостачання в містах і селищах України, на момент вчинення спірних правовідносин втратив чинність згідно з наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року N 190, яким також було введено в дію правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України.

Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України визначають порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод (п.1.1. правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р.)

Відповідно до п. 1.4. вказаних вище правил, затверджених наказом № 190 від 27.06.2008 р., приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 N 37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 р. за N 403/6691, а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно з п. 1.1. правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 N 37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 за N 403/6691, ці правила розроблено відповідно до Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища", Водного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 1 березня 1999 року N 303 "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору" із змінами і доповненнями (далі - Порядок), Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 1999 року N 465, згідно з Будівельними нормами і правилами "Каналізація. Зовнішні мережі та споруди" (БНіП 2.04.03-85, окрім пункту 6.2).

Правила поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації (далі - Водоканали), та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів (далі - Підприємства). (п. 1.2. правил, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 N 37).

Відповідно до п.п. 1.5., 1.6. правил, затверджених наказом Держбуду від 19.02.2002 N 37, на підставі цих Правил та Інструкції про встановлення та стягнення плати за скид промислових стічних вод у системи каналізації населених пунктів (далі - Інструкція) Водоканали розробляють місцеві Правила приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту (далі - місцеві Правила приймання), у яких установлюються допустимі концентрації (далі - ДК) для кожної забруднюючої речовини, що може скидатися Підприємствами в систему каналізації, а також відображаються місцеві особливості приймання стічних вод Підприємств у міську каналізацію.

Місцеві Правила приймання згідно з Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" затверджують виконавчі органи місцевих рад за поданням Водоканалів після погодження з територіальними органами Мінекоресурсів та Міністерства охорони здоров'я України. Місцеві Правила приймання є обов'язковими для всіх Підприємств, яким Водоканали надають послуги з водовідведення та які розташовані на території даної місцевої ради.

На виконання п.п. 1.5, 1.6 указаних правил, розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879 було затверджено правила приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва. Правила розроблені відповідно до статей 1, 2, 35, 38, 39, 42, 44, 70, 95, 99, 110, 111 Водного кодексу України (із змінами і доповненнями); статей 1 - 3, 5, 16, 19, 24, 31 - 35, 39 - 41, 47, 51, 68 - 70 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" (із змінами і доповненнями); статей 30, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (із змінами і доповненнями); статей 19, 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання"; пунктів 1, 5, 8 розділу 1, пункту 21 розділу 3, пунктів 33, 34 розділу 6 Основних напрямків державної політики України у галузі охорони довкілля, використання природних ресурсів та забезпечення екологічної безпеки, затверджених Постановою Верховної Ради України від 05.03.98 N 188/98-ВР; Правил охорони поверхневих вод від забруднення зворотними водами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.99 N 465; Інструкції про встановлення та стягнення сплати за скид промислових та інших стічних вод у системи каналізації населених пунктів та Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 19.02.2002 N 37, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 26.04.2002 за N 402/6690 та за N 403/6691 відповідно; пунктів 1.2, 1.4, 2.3, розділів 3 - 5, 11 - 15 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 N 190, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.10.2008 за N 936/15627.

Відповідно до п. 1.2. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, ці правила поширюються на організації, установи, підприємства усіх форм власності та фізичних осіб - підприємців, що скидають всі види стічних вод у міську систему каналізації (крім балансоутримувачів житлового фонду та об'єктів соціально-культурного призначення, які не скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження, або у яких немає орендарів чи інших суб'єктів, що скидають стічні води технологічного та/або непобутового походження).

Згідно з п. 1.5. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, правила встановлюють вимоги до Абонентів, які скидають стічні води до міської каналізації, регламентують взаємні права та обов'язки Абонентів і Водоканалу, порядок визначення величини плати за скидання стічних вод у міську каналізацію, порядок контролю за виконанням цих Правил, відповідальність та засоби впливу за їх порушення.

Пунктом 1.7. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879 передбачено, що стічні води можуть бути прийняті у міську каналізацію, якщо мережі та споруди Абонента побудовані відповідно до проекту, розробленого згідно з виданими Водоканалом технічними умовами (далі - ТУ) на приєднання до міської каналізації, прийняті в експлуатацію згідно з вимогами Державних будівельних норм, Абонентом одержані Умови на скид та укладений Договір на послуги водопостачання та водовідведення.

Згідно з п. 2.4. правил, затверджених Розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, абоненти зобов'язані, окрім іншого, отримати Умови на скид та укласти Договір з Водоканалом відповідно до статей 19, 20 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання".

Відповідно до п. 3.3.1 правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, абоненти зобов'язані отримати у Водоканалі Умови на скид згідно з додатком 2.

Зважаючи на зазначене, оскільки обов'язок виконання сторонами вищевказаних нормативно-правових актів прямо передбачене укладеним договором, колегія суддів дійшла до висновку, що положення цих нормативно-правових є обов'язковими для виконання сторонами у справі.

Таким чином, оскільки на відповідача поширюється дія правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, а тому відповідно до п. 2.4 зазначених правил відповідач був зобов'язаний звернутись до позивача за отриманням Умов на скид.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем станом на час виникнення спірних правовідносин умови на скид отримані не були, що також не заперечується сторонами у справі.

Згідно з п. 2.2. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, водоканал має право, окрім іншого, нараховувати плату із застосуванням коефіцієнта кратності (розділ 7 цих Правил) у випадку виявлення порушень Абонентами вимог цих Правил та умов Договору або невиконання вимог Акта.

За приписами п. 7.10 правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, при виявленні факту порушення вимог цих правил абоненти сплачують у п'ятикратному розмірі тарифу за послуги водовідведення у випадках, визначених у абзацах 3 - 8 пункту 8.6 розділу 8 цих правил, а отже і у випадку відсутності у абонента умов на скид чи закінчення строку їх дії.

Як унормовано п. 8.1. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, абонент не має права скидати стічні води без одержання умов на скид. За скидання стічних вод без умов на скид або після закінчення строку їх дії абонент сплачує в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення за весь період їх відсутності.

Відповідно до п. 8.6. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, при порушенні цих Правил та Правил користування Водоканал має право розглядати весь обсяг стічних вод (за розрахунковий період) як такий, що перевищує договірний, і плата за його скидання встановлюється в п'ятикратному розмірі тарифу за водовідведення у разі відсутності у Абонента Умов на скид чи закінчення строку їх дії.

Отже, підставою для нарахування позивачем суми боргу відповідачу за скид стічних вод без одержання дозволу на скид за період з 01.04.2013 р. по 29.02.2016 р. у розмірі 238 887,42 грн. є положення зазначених Правил.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що здійснений позивачем розрахунок плати за скид в розмірі 238 887,42 грн. є обґрунтованим і арифметично правильним.

Проте, як вбачається з відзиву на апеляційну скаргу відповідача, яка подана останнім 12.01.2017 р. до господарського суду міста Києва та яка міститься в матеріалах справи (а.с. 55), відповідач звернув увагу суду першої інстанції на той факт, що позивачем порушено строк позовної давності у три роки, передбачений ст. 257 ЦК України.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання (пункт 6 частини другої статті 81 1 ГПК); господарський суд може також запропонувати відповідачеві викласти таку заяву в письмовій формі та долучити її до матеріалів справи.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Проте, судом першої інстанції не було досліджено заяву про застосування позовної давності, яка була подана з дотриманням законодавства, при винесенні оскаржуваного рішення.

Відповідно до статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі статтею 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 Цивільного кодексу України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.05.2014р. № 6-7цс14, від 27.05.2014р. № 3-23гс14.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Заперечуючи проти заяви про застосування позовної давності, позивач зазначає, що 19.02.2016 р. ним було здійснено обстеження об'єкту за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, 69, що скидає стічні води у міську каналізацію та встановлено, що відповідач здійснює скид стічних вод без умов на скид, про що складений відповідний акт, копію якого вручено представнику відповідача, а 18.04.2016 р. відповідач отримав лист-попередження з вимогою в 10-и денний строк здійснити сплату згідно з розрахунком порушення правил приймання стічних вод абонентів у систему каналізації міста Києва за відсутності умов.

Відповідно до п. 2.1. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, водоканал зобов'язаний, окрім іншого, у разі відповідності якості і режиму скиду стічних вод Абонента Умовам на скид (при відсутності боргу Абонента за надані послуги водопостачання і водовідведення) забезпечити приймання, відведення і очищення стічних вод (крім абзаців 3 - 8 пункту 8.6 розділу 8 цих Правил) та здійснити очищення прийнятих у договірному порядку наднормативне забруднених стічних вод (підпункт 3.2.3 пункту 3.2 розділу 3 цих Правил); здійснювати контроль за якістю стічних вод, що скидають Абоненти, а також режимом та обсягом скидання; виставляти Абонентам до оплати рахунки за послуги водовідведення.

Таким чином, саме на позивача було покладено обов'язок щодо контролю за режимом, обсягами та умовами скидання стічних вод, а тому посилання позивача на те, що про відсутність укладених умов на скид позивачу стало відомо лише 19.02.2016 р. колегія суддів розцінює критично.

Згідно з п. 2.2. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, водоканал має право, окрім іншого, нараховувати плату із застосуванням коефіцієнта кратності (розділ 7 цих Правил) у випадку виявлення порушень Абонентами вимог цих Правил та умов Договору або невиконання вимог Акта.

Тобто, зазначеними правилами передбачене право позивача нараховувати плату, в даному випадку, за скид стоків із застосуванням коефіцієнта кратності, передбаченого п. 7.10. правил, а відповідач, відповідно повинен розраховуватись за скид стоків відповідно до умов договору.

Як підтверджено матеріалами справи та було зазначено сторонами в судовому засіданні, відповідач належно виконував умови договору в частині оплати за скид стоків, проте в порушення умов правил, затверджених Розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, не уклав умови на скид, у зв'язку з чим позивачем було донараховано плату за скид із застосуванням коефіцієнта кратності 4.

Зазначене також підтверджується наявним розрахунком позивача, відповідно до якого коефіцієнт кратності визначений в розмірі 4, тоді як відповідно до п.п. 7.10., 8.1. 8.6. правил, затверджених розпорядженням виконавчого органу Київської міської державної адміністрації від 12 жовтня 2011 року N 1879, відповідач за відсутності умов на скид повинен сплатити плату за скид стічних вод в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з водовідведення.

Таким чином, посилання позивача на абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України спростовується вищевикладеним, оскільки правилами встановлена саме плата за скид стічних вод в збільшеному розмірі, а тому вона повинна сплачуватись відповідно до умов договору, а не з моменту пред'явлення вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем нараховано відповідачу 238 887,42 грн. плати з коефіцієнтом кратності 4 за скид стічних вод без умов на скид за період з 01.04.2013 р. по 29.02.2016 р.

Відповідно до п. 3.6. договору абонент розраховується за послуги з водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому чинним законодавством, у п'ятиденний термін з дня пред'явлення постачальником платіжних документів до банківської установи.

Згідно з п. 3.7. правил, затверджених Міністерством з питань житлово-комунального господарства України від 27 червня 2008 року N 190, розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов договору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що у відповідача виникає обов'язок зі сплати за скид стічних вод у п'ятиденний термін з дня пред'явлення постачальником платіжних документів до банківської установи але не пізніше останнього дня місяця, за який надано послуги на скид.

Позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою про стягнення 238 887,42 грн. 21.12.2016 р., що підтверджується штампом господарського суду міста Києва, тобто з порушенням ст. 257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок плати за скид стічних вод з застосуванням кратності 4 за період з 21.12.2013 р. по 29.02.2016 р. в межах трьохрічного строку позовної давності, дійшла до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 190 134,01 грн.

В решті позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Крім того, колегія суддів вважає за можливе зазначити, що на усну пропозицію суду щодо надання обґрунтованого розрахунку розміру нарахування стічних вод за кожен місяць окремо позивачем були надані лише письмові пояснення, в яких останній зазначив, що в матеріалах справи міститься розрахунок, з якого вбачається обсяг здійсненого скиду стічних вод у міську каналізацію відповідачем, та вказав, що ним було здійснено розрахунок шляхом множення загального обсягу скиду стічних вод на встановлений у п'ятикратному розмірі тариф застосувавши норму № 7.10., 8.1., 8.6. Правил № 1879.

Також, зазначене вище також спростовує твердження позивача, що донарахування відповідачу 238 887,42 грн. вартості послуг з водовідведення за період відсутності умов на скид є оперативно-господарською санкцією, оскільки, як зазначеного в правилах, ця сума є саме платою за скид стоків із застосуванням коефіцієнта кратності та повинна сплачуватись відповідно до умов договору.

Крім того, відповідно до 235 ГК України, на яку посилається позивач як на обґрунтування твердження щодо оперативно-господарської санкції, до суб'єкта, який порушив господарське зобов'язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором, тоді як умовами договору № 7543/5-01від 01.02.2000 р. не передбачено такої відповідальності відповідача, як сплата в п'ятикратному розмірі тарифу на послугу з скиду.

Стосовно позивних вимог в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, то колегія суддів вважає за можливе зазначити про наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

У пункті 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Колегія суддів, здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат у зв'язку із зменшенням загального розміру основного боргу по кожному місяцю окремо за загальний період з травня 2016 по листопад 2016 року дійшла висновку, що в цій частині вимоги підлягають задоволенню у сумі 9 860,49 грн.

Також, колегія суддів, здійснивши власний розрахунок 3% річних у зв'язку із зменшенням загального розміру основного боргу за загальний період з 28.04.2016 по 12.12.2016 року, дійшла висновку, що в цій частині вимоги підлягають зменшенню, а тому стягненню підлягають 3 % річних в розмірі 3 568,91 грн.

Місцевий господарський суд при прийнятті оскарженого рішення наведеного не врахував, не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, натомість, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, виніс помилкове рішення.

Відповідно до ст. 104 ГПК України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2017р. підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Контакт» на рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року у справі № 910/23475/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду міста Києва від 18.01.2017 року у справі № 910/23475/16 змінити, резолютивну частину рішення викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Контакт» (01004, м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 16; ідентифікаційний код 19350056) на користь публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (м. Київ, вул. Лейпцизька,1-а; ідентифікаційний код 03327664) 190 134,01 грн. заборгованості, 3 568,91 грн. 3% річних, 9 860 грн. 49 коп. - інфляційних втрат та 3 054,40 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.»

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія "Київводоканал" (м. Київ, вул. Лейпцизька,1-а; ідентифікаційний код 03327664) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер-Контакт» (01004, м. Київ, вул. Шота Руставелі, будинок 16; ідентифікаційний код 19350056) 819,83 грн. витрат зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги.

Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/23475/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді М.А. Дідиченко

Є.Ю. Пономаренко