УХВАЛА

29.03.2017№ 910/9348/15

За заявою Публічного акціонерного товариства «Проскурів»

про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації

українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»

до 1. Публічного акціонерного товариства «Проскурів»

2. Агрофірми «Проскурів»

про стягнення заборгованості

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Ганага А.С. за довіреністю № 02-36/3075 від 24.10.2014;

від відповідача-1 (заявника): не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Проскурів» звернулось до господарського суду міста Києва з заявою про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 16.04.2015 прийнято до розгляду заяву Публічного акціонерного товариства «Проскурів» про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15, її розгляд призначено на 06.05.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.05.2015 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд заяви відкладено на 24.05.2015 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 27.05.2015 було зупинено провадження у справі № 910/9348/15 за заявою Публічного акціонерного товариства «Проскурів» про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24.02.2015 у справі № 910/104/15 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 924/647/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Проскурів» до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсною третейської угоди, яка розглядається господарським судом Хмельницької області.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.02.2017 відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України було поновлено провадження у справі № 910/9348/15, її розгляд призначено на 15.03.2017 року.

14.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.03.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд заяви відкладено на 29.03.2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні 29.03.2017 року просив суд залишити подану відповідачем-1 заяву про скасування рішення третейського суду без задоволення.

Представники відповідачів в судове засідання 29.03.2017 не з'явились, про час та місце розгляду заяви були повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що відповідно до ч. 2 ст. 122-4 Господарського процесуального кодексу України неявка осіб, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи., суд вважає за можливе розглянути заяву за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Оскільки суд відкладав розгляд заяви, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду заяви, встановлені ст. 122-4 Господарського процесуального кодексу України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду заяви.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Розглянувши у судовому засіданні 05.04.2017 заяву Публічного акціонерного товариства «Проскурів» про скасування рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15, суд вирішив її відмовити в її задоволенні, враховуючи наступне.

24.02.2015 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків було прийнято рішення у справі №104/15, яким стягнуто солідарно з ПАТ «Проскурів» та Агрофірми «Проскурів» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 2 457 680,12 грн. та третейській збір в сумі 24 976,80 грн.

Заявник вважає, що справа № 104/15 була передана на розгляд третейського суду незаконно, а третейське застереження, викладене у ст. 6 Договору не відновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007 є нікчемним.

Так, заявник вказує на те, що відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про третейські суди» текст третейського застереження не може містити вказівки на конкретного третейського суддю, що розглядає спір.

Крім того, на думку заявника, згідно з приписами ст. 12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода, викладена у вигляді третейського застереження у договорі, повинна містити інформацію, зокрема, про предмет спору. Таким чином, на момент укладення третейської угоди конкретно визначений спір повинен існувати і за спільною згодою сторін повинен бути включеним до третейської угоди. При цьому, третейська угода обов'язково повинна містити вичерпне коло питань, що передаються на третейський розгляд. Однак, всупереч означених вимог у ст. 6 Договору сторонами не визначений предмет спору, що підлягає розгляду третейським судом. Більш того, означеним третейським застереження передбачено розгляд третейським судом не реально існуючих спорів, а таких, що можуть виникнути у майбутньому з невизначеним ступенем такої можливості.

Таким чином, заявник вважає, що зазначена обставина свідчить про навмисне включення Банком в текст Договору в такій редакції, яка б дозволила йому неправомірно звертатись до третейського суду для вирішення будь-яких питань з виконання договорів, що неоднозначно тлумачаться сторонами. Разом з тим, діючим законодавством України не передбачається право осіб укладати третейські угоди про передачу на вирішення третейському суду невизначеної або необмеженої кількості спорів.

Також, заявник стверджує, що він не був ознайомлений з Регламентом третейського суду, який є невід'ємною частиною третейської угоди згідно зі ст. 12 Закону України «Про третейські суди».

Одночасно, заявник зазначає, що неможливо вважати Постійно діючий Третейський суд при Асоціації Українських банків незалежним, оскільки згідно з Положенням цього суду він є постійно діючим недержавним незалежним органом, який створений на підставі рішення Ради Асоціації українських банків від 22.04.2005 № 2. Цей суд не є юридичною особою, а фактично є структурним підрозділом Асоціації українських банків. У свою чергу, Асоціація відповідно до Статуту є недержавною, незалежною, добровільною, некомерційною організацією, що об'єднує українські банки та банківські об'єднання, а у п. 2.2. Статуту прямо вказано, що одним із основних завдань Асоціації є захист прав та інтересів банків членів Асоціації. Отже, судді Постійно діючого Третейського суду при Асоціації Українських банків матеріально зацікавлені в отриманні гонорарів у випадку винесення позитивного рішення по відношенню до ПАТ «Укрсоцбанк».

При цьому, заявник посилається на те, що під час розгляду справи третейським судом ним було подано клопотання про перенесення справи на іншу дату, яке судом було проігноровано, внаслідок чого заявника було позбавлено права скористатись своїми процесуальними правами та надати заперечення на позовну заяву.

Крім цього, однією підстав для скасування рішення третейського суду заявник зазначає те, що третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі, а саме поручителів за спірним кредитним договором ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також ТОВ «Фірма «Сілістра», яке є користувачем земельної ділянки, на якій розташоване приміщення, передане заявником в іпотеку Банку в якості забезпечення виконання зобов'язання за кредитним Договором.

Частина 1 статті 122-5 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що рішення третейського суду може бути скасовано лише у випадках, передбачених цією статтею.

Відповідно до частини 2 статті 122-5 Господарського процесуального кодексу України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо:

1) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону;

2) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди;

3) третейську угоду визнано судом недійсною;

4) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону;

5) третейський суд вирішив питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Як на тому наголошено у п. 6.1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» перелік підстав, з яких може бути оскаржене та скасоване рішення третейського суду, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з п. 6.1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за результатами розгляду заяви господарський суд виносить ухвалу, зміст якої, з огляду на припис частини першої статті 122-6 ГПК, має відповідати статті 84 (а не статті 86) названого Кодексу, з урахуванням особливостей відповідної категорії справ. Одна з таких особливостей полягає в тому, що господарський суд не здійснює оцінки законності і обґрунтованості рішення третейського суду в цілому, а лише з'ясовує наявність чи відсутність підстав для його скасування, передбачених частиною другою статті 122-5 ГПК.

Розглядаючи питання, чи підвідомча справа, у якій прийнято рішення третейського суду, Постійно діючому Третейському суду при Асоціації українських банків відповідно до закону, суд виходить з наступного.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком:

1) справ у спорах про визнання недійсними нормативно-правових актів;

2) справ у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб;

3) справ, пов'язаних з державною таємницею;

4) справ у спорах, що виникають із сімейних правовідносин, крім справ у спорах, що виникають із шлюбних контрактів (договорів);

5) справ про відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом;

6) справ, однією із сторін в яких є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт під час здійснення ним владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, державна установа чи організація, казенне підприємство;

7) справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки;

8) справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення;

9) справ у спорах, що виникають з трудових відносин;

10) справ, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником,акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, пов'язаних із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цих товариств;

11) інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції або Конституційним Судом України;

12) справ, коли хоча б одна із сторін спору є нерезидентом України;

13) справ, за результатами розгляду яких виконання рішення третейського суду потребуватиме вчинення відповідних дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами та іншими суб'єктами під час здійснення ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень;

14) справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Також, ч. 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підвідомчий господарським судам спір може бути передано сторонами на вирішення третейського суду, крім спорів про визнання недійсними актів, а також спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні та виконанні господарських договорів, пов'язаних із задоволенням державних потреб, спорів, передбачених пунктом 4 частини першої цієї статті, та інших спорів, передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24.002.2015 у справі № 104/15 при прийнято у спорі, що виник внаслідок невиконання ПАТ «Проскурів» та Агрофірми «Проскурів» своїх зобов'язань за Договором невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007 та Договору поруки № 880/288-ПФО22 від 06.06.2007.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Судом встановлено, що п.6.2. Договору невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007 сторони передбачили, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди» домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15, ОСОБА_4. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається ОСОБА_5 або ОСОБА_6 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації банків у відповідності до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що на час розгляду заяви про видачу виконавчого документа на виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 24.02.20115 у справі № 104/15 дана справа була підвідомча вказаному третейському суду відповідно до ст. 6 Закону України «Про третейські суди» та третейського застереження, що міститься у п. 6.2. Договору невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007, і не виходить за межі третейського застереження.

Викладеним у заяві доводам заявника щодо нікчемності третейського застереження була надана правова оцінка господарським судом Хмельницької області під час розгляду позову ПАТ «Проскурів» до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним третейської угоди, викладеної у вигляді третейського застереження у п. 6.2. Договору невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007.

Так, рішенням господарського суду Хмельницької області від 10.02.2016 у справі №924/647/15 у задоволенні вищевказаного позову було відмовлено.

При цьому судом враховано правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 08.04.2015 у справі № 3-37гс15, в якій зазначено, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

При цьому, вирішуючи питання щодо того, чи прийнято рішення третейського суду у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, суд також бере до уваги, що учасники третейського розгляду мали право на заперечення щодо компетенції третейського суду в порядку ст. 27 Закону України «Про третейські суди», в якій нормативно зафіксована доктрина, яка в теорії третейського розгляду відома як «принцип компетенції компетенції». Суть цього принципу полягає в тому, що третейський суд, перш ніж розпочати розгляд правового спору по суті, зобов'язаний пересвідчитися у власній юридично значущий компетенції щодо переданого на його розгляд спору. Тобто третейський суд самостійно вирішує питання про наявність чи відсутність у нього права розглядати переданий йому спір, інакше кажучи, самостійно вирішує питання про власну компетенцію. Водночас, сторона має право заявити про відсутність у третейського суду компетенції розглядати спір і про обставини, які дають можливість дійти висновку про недійсність третейської угоди, і цьому праву сторони кореспондується обов'язок третейського суду розглянути подане клопотання. При цьому, компетенція третейського суду спирається не на закон безпосередньо, а на спільне волевиявлення сторін, юридична сила якого визнається законом.

Водночас, в матеріалах справи відсутні докази визнання недійсною третейської угоди, яка відповідно до ст. 2, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди» укладена у формі письмового застереження, що міститься у п. 6.2. Договору невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007.

Досліджуючи питання стосовно того, чи відповідає склад третейського суду вимогам закону, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про третейські суди» склад третейського суду формується шляхом призначення чи обрання третейських суддів (третейського судді).

Третейський суд може розглядати справи в складі одного третейського судді або в будь-якій непарній кількості третейських суддів.

У постійно діючому третейському суді кількісний та персональний склад третейського суду визначається за правилами, встановленими регламентом третейського суду.

У третейському суді для вирішення конкретного спору сторони на свій розсуд можуть домовитися про кількісний і персональний склад третейського суду.

За всіх умов третейський суд може розглядати справи в будь-якій непарній кількості третейських суддів.

Якщо сторони не погодили кількісний склад третейського суду в третейському суді для вирішення конкретного спору, то третейський розгляд здійснюється у складі трьох суддів.

В силу вимог ч. ч. 1, 2 ст. 17 Закону України «Про третейські суди» формування складу третейського суду в постійно діючому третейському суді здійснюється в порядку, встановленому регламентом третейського суду. Формування складу третейського суду в третейському суді для вирішення конкретного спору здійснюється в порядку, погодженому сторонами.

У третейському застереженні сторони домовились про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М. Раскової, 15, ОСОБА_4. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею, спір розглядається ОСОБА_5 або ОСОБА_6 у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації банків у відповідності до чинного регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Рішення від 24.02.2015 у справі № 104/15 прийнято третейським суддею Ярошовцем Василем Миколайовичем, у зв'язку з чим суд вважає, що осопрюване рішення прийнято у складі суду, який відповідає вимогам ст. 16 Закону України «Про третейські суди», третейському застереженню, що міститься у п. 6.2. Договору невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007.

При цьому, вказаний в оспорюваному рішенні спосіб захисту відповідає приписам частини другої статті 16 Цивільного кодексу України та частини другої статті 20 Господарського кодексу України, і в даному рішенні третейськім судом не вирішено питання про права і обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Судом враховано, що рішення є таким, що прийняте про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі. У такому разі рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їхні процесуальні права, що випливають із формульованого в п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов'язків.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення третейського суду, предметом спору було невиконання заявником як позичальником своїх зобов'язань перед Банком як кредитором за Договором невідновлювальної кредитної лінії № 880/115-НКЛ 28 від 05.06.2007.

При цьому, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ТОВ «Фірма «Сілістра» не є сторонами означеного кредитного договору, і третейським судом не вирішувався спір про право у правовідносинах, учасниками яких є вказані особи. Оскаржуване рішення третейського суду не містить будь-яких висновків чи суджень про права та обов'язки цих осіб.

Інших підстав для скасування оспорюваного рішення судом також не встановлено.

За таких обставин, суд відмовляє Публічному акціонерному товариству «Проскурів» у задоволенні заяви про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання даної заяви покладаються на заявника.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 122-4 - 122-6 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,-

УХВАЛИВ:

1. Заяву Публічного акціонерного товариства «Проскурів» про скасування рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 24.02.2015 у справі № 104/15 залишити без змін.

3. Копію даної ухвали направити учасникам судового процесу.

4. Ухвалу може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя М.Є. Літвінова