ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа № 909/1192/14

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Плотніцького Б.Д.

суддів Малех І.Б.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Михайлишин С.В.

за участю представників

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача-1: не зявились;

від відповідача-2: не зявились,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 б/н від 07.03.2017 року

на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 року, cуддя Неверовська Л.М.

у справі №909/1192/14

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м. Київ

до відповідача 1: Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, м.Яремче,

до відповідача 2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, с. Микуличин, м.Яремче, Івано-Франківська область

про визнання недійсним рішення Яремчанської міської ради, договору купівлі-продажу землі та Державного акта на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 23.05.16 у справі № 909/1192/14 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.16 р. рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.05.16 р. скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позовних вимог.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.12.16 р. постанову Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 у справі №909/1192/14 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 23.05.2016 скасовано в частині розгляду позовних вимог про визнання недійсними рішення Яремчанської міської ради від 22.03.2002 № 209-3/2002 в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв. м. та Державного акта на право власності на земельну ділянку ІФ № 9005351 від 27.09.2004. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області. В решті постанову суду апеляційної інстанції залишено без змін.

За результатами нового розгляду, рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 року у справі №909/1192/14, з врахуванням заяви про зміну предмета позову, позов Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" задоволено. Визнано недійсним рішення Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р. "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності" в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв.м. по вул. Свободи, 278 у м. Яремче підприємцю ОСОБА_3 Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки АЕР №686284 від 11.04.2002 р., реєстраційний номер №36, площею 0,003 га у м. Яремче, вул. Свободи, 278, укладений між Яремчанською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3. Визнано недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку ІФ №9005351 від 27.09.2004р., кадастровий № 050090053.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване обгрунтованістю вимог Позивача, зокрема тим, що спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність. Відтак, міська рада не мала законних повноважень щодо розпорядження землями такої категорії.

Не погодившись з вказаним рішенням місцевого господарського суду, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає дане рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків, викладених в оскаржуваному рішенні, фактичним обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими.

Свої доводи скаржник обґрунтовує тим, зокрема, що Позивачем, без поважних на те причин, пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом у даній справі, який місцевим господарським судом безпідставно поновлено. Також зазначає, що у Залізниці відсутнє оформлене право землекористування, а тому міська рада діяла в межах її повноважень при розпорядженні спірною земельною ділянкою. Відтак, правові підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки відсутні.

З врахуванням викладеного в сукупності, апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 року у даній справі та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.03.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 05.04.2017р.

3 квітня 2017 року представником Позивача на розгляд суду подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує доводи скаржника, просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення господарсього суду Івано-Франківської області у даній справі залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 05.04.2017 року, зявився представник Позивача, який підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу та висловив свої міркування з питань, що виникли в ході розгляду справи.

Відповідачі у судове засідання участі уповноважених представників не забезпечили, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи те, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних інтересів, їх своєчасно та належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи (повідомлення про вручення поштових відправлень наявні в матеріалах справи), клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідачів.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 року у даній справі залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, рішенням Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р. "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності" фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 вирішено передати у власність земельну ділянку площею 30 кв.м. по вул. Свободи, 278 у м. Яремче для обслуговування торгового кіоску (а.с. 13 том І).

На підставі вказаного рішення. між Яремчанською міською радою та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 11.04.2002р. укладено договір АЕР №686284 купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення для обслуговування торгового кіоску, розташованої на території Яремчанської міської ради по вул. Свободи, 278, площею 0,003 га., який посвідчений приватним нотаріусом Яремчанського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційний номер №36.

На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки АЕР №686284 від 11.04.2002р. фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку серії ІФ №9005351 (а.с. 17 том І).

У березні 2014 р., з метою виготовлення державних актів на право постійного землекористування по ВП "Івано-Франківська дистанція колії", Позивачем проведено інвентаризацію земель смуги відведення ДТГО "Львівська залізниця", у ході проведення якої встановлено, що у межах м. Яремче в смузі відведення залізниці на ділянці з прив'язкою до колії на км 60 пк8 з лівої сторони по ходу кілометра в смузі відведення залізниці на відстані 6 м від осі колії під залізничним мостом знаходиться будівля кафе "У ОСОБА_3", в той час як ширина смуги відведення залізниці в даному місці становить 30 м від осі головної колії. Даний факт зафіксовано в акті обстеження (а.с. 18-20 том І).

З врахуванням встановлених фактів, Позивач звернувся до суду з позовом у даній справі.

Примаючи рішення зі спору у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, зокрема, що спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність. Відтак, міська рада не мала законних повноважень щодо розпорядження землями такої категорії.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 22.03.2002р.) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 14.10.2014р. у справі № 911/3427/13).

Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями (п. "б" ч.4 ст. 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону України "Про залізничний транспорт" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України "Про транспорт".

Смуга відведення - це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв'язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо.

Згідно з ч. 1, ч.2 ст. 11 Закону України "Про транспорт" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту. Розміри земельних ділянок, що надаються для зазначених цілей, визначаються відповідно до затверджених у встановленому порядку норм або проектно-технічної документації.

Частиною 1 ст. 23 Закону України "Про транспорт", яка кореспондується з положеннями статті 68 Земельного кодексу України, встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 22.03.2002р.) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності.

Таким чином, наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його визначено Законом.

Згідно з Планом смуги відведення земель лінії Івано-Франківськ-Держкордон Львівської залізниці 1994 року, який є належним доказом землекористування та первинного Плану смуги відведення 1951 року, ширина смуги відведення у даному місці становить 30 м від осі головної колії. Вказаний план 1994 р. смуги відведення погоджений, зокрема, Яремчанською міською радою, тому про межі земельних ділянок смуги відведення залізниці міській раді було відомо.

Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки від 31.03.2014р., у межах м. Яремче в смузі відведення залізниці на ділянці з прив'язкою до колії на км60 пк8 з лівої сторони по ходу кілометра в смузі відведення залізниці на відстані 6 м від осі колії під залізничним мостом знаходиться будівля кафе "У ОСОБА_3", земельні ділянки (площею 100 кв.м. та 30 кв.м.), в той час як ширина смуги відведення залізниці в даному місці становить 30 м від осі головної колії. Ці фактичні дані підтверджуються планом смуги відведення 1951 року та 1994 року (а.с. 22-28, 53-59 том І).

Тобто, плани смуги відведення 1951 року та 1994 року підтверджують право користування залізницею спірною земельною ділянкою.

Отже, спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, а саме до земель залізничного транспорту, які не можуть передаватися у приватну власність.

Відтак, висновки суду першої інстанції про відсутність у Яремчанської міської ради повноважень на передачу спірної земельної ділянки у приватну власність є обгрунтованими.

Згідно з п.10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування" акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, місцевий господарский суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним рішення Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р. "Про продаж земельних ділянок у приватну власність для здійснення підприємницької діяльності" в частині продажу земельної ділянки площею 30 кв.м., розташованої по вул. Свободи, 278 у м. Яремче, підприємцю ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу,

Згідно ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Враховуючи, що даний договір було укладено на підставі незаконного рішення Яремчанської міської ради №209-3/2002 від 22.03.2002р., за відсутності у останньої законних повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою, позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки АЕР №686284 від 11.04.2002 р., реєстраційний номер №36, є обґрунтованими та такими, що підставно задоволені судом першої інстанції.

Пунктом 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

З огляду на визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки АЕР №686284 від 11.04.2002р., реєстраційний номер №36, Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0030 га від 27.09.2004р. серії ІФ №9005351 від 27.09.2004 р., виданий фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 на підставі недійсного договору, також підлягає визнанню недійсним.

Щодо тверджень скаржника про необгрунтованість висновків суду першої інстації, викладених в судовому рішенні, з покликанням при цьому на Висновок судової земельно-технічної експертизи від 14.04.2016 року, судова колегія зазначає наступне.

Висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу (ч. 5 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України). Відповідно до статті 43 господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до Висновку судової земельної-технічної експертизи №0029/04-2016 від 14.04.2016р. земельна ділянка площею 100 кв.м. по вул. Свободи, 278 в м. Яремче, яка надана в оренду відповідачу ОСОБА_3, знаходиться в межах земель Яремчанської міської ради. Земельна ділянка площею 30 кв.м. по вул. Свободи, 278 в м. Яремче, яка продана підприємцю ОСОБА_3, знаходиться в межах земель розпорядження Яремчанської міської ради. На даний час фактичні площі та межі земельних ділянок А і Б відповідають тим площам та межам, які вказані в договорі оренди (м.с. ст. № 15-16) від 29.12.2004р., та Державному акті на право власності від 27.09.2004р. (м.с. ст. № 17). Розроблена проектно-технічна документація на ділянки А і Б відповідає земельному законодавству та діючим нормативно-методичним документам. Земельні ділянки А і Б відповідно до даних Державного земельного кадастру відносяться до категорії земель населеного пункту. Код цільового використання - 1.11.3 комерційне використання (для обслуговування торгового кіоску). Стосовно питання щодо ширини смуги відведення земель залізничного транспорту на ділянці з привязкою до колії на км60 пк7+8 з лівої сторони по ходу кілометра у м. Яремче відповідно до наявної документації на смугу відведення, будівельних норм та стандартів, інших нормативних актів та чи накладаються на смугу відведення залізниці земельні ділянки у м. Яремче по вул. Свободи, 278 площею 100 кв.м. та 30 кв.м., що перебувають в оренді та у власності ПП ОСОБА_3 згідно договору оренди від 29.12.2014р. та Державного акту від 27.09.2004 ІФ № 9005351 - не надається можливим надати відповідь в звязку з відсутністю у Державному земельному кадастрі (у відповідності до відомостей Національної кадастрової системи) файлів обміну даними щодо земельних ділянок Львівської залізниці, а також з відсутністю відомостей про державну реєстрацію Державного акту на право постійного користування землями Львівської залізниці на території Яремчанської міської ради (а.с. 20-38 том ІІ).

Як було зазначено вище, наявність чи відсутність у землекористувача документів на користування земельною ділянкою не змінює її правового статусу, оскільки його визначено Законом.

Згідно з Планом смуги відведення земель лінії Івано-Франківськ-Держкордон Львівської залізниці 1994 року, який є належним доказом землекористування, та первинного Плану смуги відведення 1951 року, ширина смуги відведення у даному місці становить 30 м від осі головної колії. Вказаний план 1994 р. смуги відведення погоджений, зокрема, Яремчанською міською радою, тому про межі земельних ділянок смуги відведення залізниці міській раді було відомо.

Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки від 31.03.2014р., у межах м. Яремче в смузі відведення залізниці на ділянці з прив'язкою до колії на км60 пк8 з лівої сторони по ходу кілометра в смузі відведення залізниці на відстані 6 м від осі колії під залізничним мостом знаходиться будівля кафе "У ОСОБА_3", земельні ділянки (площею 100 кв.м. та 30 кв.м.), в той час як ширина смуги відведення залізниці в даному місці становить 30 м від осі головної колії. Ці фактичні дані підтверджуються планом смуги відведення 1951 року та 1994 року (а.с. 22-28, 53-59 том І).

Таким чином, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову.

Перевіряючи доводи апелянта в частині застосування місцевим господарським судом норм статей 257, 261, 267 ЦК України щодо строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

Позовна давність, за статтею 256 ЦК України це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК 1963 року.

Норми статті 76 ЦК України (1963 року), так і статті 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Дійшовши висновку про дотримання Позивачем строку звернення до суду, суд зазначив, що початок перебігу позовної давності почався з моменту, коли останній дізнався про порушення свого права, а саме з дня проведення інвентаризації земель смуги відведення ДТГО "Львівська залізниця", що, згідно з ч. 5 ст. 267 Цивільного кодексу України, є поважною причиною пропуску строку позовної давності, а тому порушене право Позивача підлягає захисту.

Норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Оскільки позивач, як юридична особа, набуває та здійснює свої права і обовязки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення строку позовної давності та задоволення позову.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються матеріалами справи, і, всупереч нормам ГПК України, скаржником не подано доказів, які б спростовували факти, викладені у позовній заяві, а твердження, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105, 107 ГПК України,

Львівський апеляційний господарський суд, П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 01.03.2017 року у справі №909/1192/14 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судові витрати за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути місцевому господарському суду.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Суддя І.Б. Малех

Суддя О.В. Михалюк