РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Справа № 903/981/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Петухов М.Г. , суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача: представник не з'явився

відповідача: ОСОБА_1, довіреність №0-3-0.6-8016/2-16. від 05.12.2016

третьої особи: представник не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області на рішення господарського суду Волинської області від 15.02.17р. у справі № 903/981/16 (суддя Бондарєв Сергій Васильович)

за позовом Державного підприємства "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою"

до відповідача ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_2 управління державної казначейської служби у Волинській області

про стягнення 4 543, 92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с.3-4) до ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області (надалі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-Головне управління державної казначейської служби України у Волинській області (надалі - третя особа), про стягнення 4 543,92грн. заборгованості за надані послуги згідно договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель №548 від 19.11.2013р.

Рішенням господарського суду Волинської області від 15.02.2017 року (а.с. 69-72) позов задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на положення статей 525,526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України. Також судом зазначено, що частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Крім того, суд першої інстанції при прийнятті рішення послався на п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013, згідно якого відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.48-49) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 15.02.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що вищевказане судове рішення є таким, що винесене з порушенням матеріального та процесуального права.

Скаржник зокрема зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи не надано об"єктивної правової оцінки та не віднесено до належних доказів у справі листи головного управління від 04.11.2014 та 22.04.2014, які підтверджують вжиття відповідачем вичерпних заходів щодо виконання зобов"язань згідно договору.

Крім того, судом не взято до уваги той факт, що на території України здійснюються військові дії і це впливає на можливість виконання ОСОБА_2 управлінням своїх зобов"язань згідно договору. Так, п.8.1 договору сторони звільняються від відповідальності одна перед одною, якщо таке невиконання обумовлено настанням чи дією обставин непереборної сили, а саме стихійного лиха та інших надзвичайних ситуацій техногенного, природного або екологічного характеру, пожежі, дією/актами державних органів, які не можливо було ні передбачити, ні уникнути і які підтверджуються документами, виданими компетентними органами.

Скаржник зазначає, що виконання платіжних зобов"язань замовником можливе при наявності фінансування видатків за виконані роботи (надані послуги), які передбачені кошторисом відповідної програми, а саме за бюджетною програмою КПКВК 2803030 "Проведення земельної реформи". Проте, зважаючи на відсутність фінансування даної програми, оплата даної заборгованості неможлива.

Крім того, скаржник у апеляційній скарзі також зазначає про неможливість сплати судового збору у строки і в порядку, визначеному законом України "Про судовий збір", тому просить відстрочити сплату судового збору.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/981/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Петухов М.Г.(а.с.78).

До початку розгляду апеляційної скарги розпорядженням керівника апарату суду №01-04/255 від 02.03.2017 у зв"язку із перебуванням у відрядженні судді-члена колегії призначено повторний автоматичний розподіл судової справи, за результатами якого визначено колегію суддів для розгляду апеляційної скарги у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Розізнана І.В., суддя Петухов М.Г.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів для розгляду апеляційної скарги у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Розізнана І.В.., суддя Петухов М.Г., розгляд скарги призначено на 05 квітня 2017 р. на 12:00 год.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про судовий збір", суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Господарський суд вправі вчинити дії, про які йдеться у статті 8 Закону України "Про судовий збір", і зі своєї ініціативи з наведенням в ухвалі відповідних мотивів.

У разі відстрочення або розстрочення сплати судового збору господарський суд повинен зазначити в ухвалі (про прийняття заяви чи скарги до провадження або в іншій) конкретний строк (строки) сплати судового збору, який не може бути пізнішим за дату, на яку судом призначено розгляд заяви та скарги (пункти 3.1-3.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 21 лютого 2013 року № 7).

Враховуючи обставини справи, з метою забезпечення права Відповідача на конституційний захист його прав та з метою фактичної реалізації права сторін на апеляційне оскарження судових рішень, колегією суддів відстрочено скаржнику сплату судового збору до 5 квітня 2017року.

У судове засідання, яке відбулось 05.04.2017, зявився представник відповідача.

Представник позивача та представник третьої особи в судове засідання не з"явились та не реалізували право на участь у судовому засіданні, а також не скористались правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Про час та місце проведення засідання представники сторін були повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення.

Представник відповідача не заперечив щодо розгляду апеляційної скарги без участі представників позивача та третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Згідно з пунктом 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 18 від 26 грудня 2011 року, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

З врахуванням того, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в правовому полі статей 101, частини 1 статті 102 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне розглянути справу за відсутності представника позивача та третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просить суд скасувати рішення господарського суду Волинської області від 15.02.2017 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, 19 листопада 2013 року між Державним підприємством "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" (виконавець) та ОСОБА_2 управлінням Держземагентства у Волинській області (замовник) було укладено договір на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель № 548 (а.с.8-9).

Згідно підпункту 1.1. пункту 1 договору замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання щодо надання послуг з проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення на землях державної власності на території Локачинського району Волинської області площею 2287,7 га.

Відповідно до підпунктів 3.1. та 3.3. пункту 3 договору загальна вартість послуг за цим договором становить 274 454,02 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 45 742,34 грн. Кошти в розмірі 100% від загальної вартості послуг замовник сплачує після завершення виконання послуг зазначених в п.1.1 та підписання акта приймання передачі послуг.

Підпунктом 3.4. пункту 3 договору передбачено, що джерело фінансування - кошти державного бюджету України.

Згідно підпункту 11.1. пункту 11 договору договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2013р., а в частині розрахунків - до їх повного завершення.

Пунктом 1 додаткової угоди №1 від 30.05.2014р. про внесення змін до договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель сторони дійшли згоди зменшити вартість послуг щодо розроблення технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок на 11 394,39грн. у зв"язку з чим виклали абзац 1 підпункту 3.1. пункту 3 "Вартість послуг і порядок розрахунків" договору у такій редакції: "Загальна вартість послуг за цим договором становить 263 059,63 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 43 843,27 грн. "

Даний договір з протоколом погодження договірної ціни та додатковою угодою до нього підписані сторонами, підписи скріплено відтиском їх круглих печаток.

На виконання умов вказаного договору позивач виконав зобовязання в повному обсязі, а відповідач у встановленому порядку прийняв послуги від виконавця на суму 274 454,02грн., що стверджується накладною про передачу науково-технічної продукції №329 від 20.12.2013р. та актом надання послуг від 24.12.2013р., які підписані сторонами та скріплені печатками.

Водночас, як встановлено судом, пунктом 1 додаткової угоди №1 від 30.05.2014р. про внесення змін до договору на закупівлю послуг за державні кошти з проведення інвентаризації земель сторони дійшли згоди зменшити вартість послуг щодо розроблення технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земельних ділянок на 11 394,39грн. у зв'язку з чим виклали абзац 1 підпункту 3.1. пункту 3 "Вартість послуг і порядок розрахунків" договору у такій редакції: "Загальна вартість послуг за цим договором становить 263 059,63 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 43 843,27 грн. "

26.06.2015р. Державне підприємство "Волинський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" направило лист-вимогу №23/3-3 на адресу відповідача про оплату заборгованості в сумі 263 059,63 грн. (а.с.21), однак остання була задоволена частково на загальну суму 258 515,71грн.

Відповідач взяті на себе, згідно договору на закупівлю послуг за державні кошти № 548 від 19.11.2013р. зобов'язання в частині проведення розрахунків в повному обсязі не виконав, сплативши на рахунок позивача 258 515,71грн., в звязку з чим у відповідача виникла заборгованість, сума якої на момент розгляду справи становить 4 543,92 грн.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне врахувати наступне.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України та статті 173 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку; зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Так, укладений між сторонами договір на закупівлю послуг за державні кошти №548 від 19.11.2013р. за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Даний договір предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був, доказів в підтвердження протилежного суду не надано.

Згідно зі ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Колегія суддів констатує, що вищеописаними матеріалами справи підтверджуються обставини наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором на закупівлю послуг за державні кошти № 548 від 19.11.2013р. в сумі 4 543,92 грн., зокрема і поясненнями у справі третьої особи. Крім того, дані обставини не заперечуються відповідачем.

Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для здійснення повної оплати по договору у зв"язку із змінами в законодавстві не беруться колегією суддів до уваги, так як за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідно якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зокрема, зняття фінансування з КПКВК 2803030 (проведення земельної реформи) за КЕКВ 2281 (дослідження розробки, окремі заходи розвитку по реалізації державних, регіональних програм) відбулося в період з лютого по грудень 2014 року, тому на правовідносини щодо виконання та оплати договору, що виникли фактично після його виконання у грудні 2013 року, не розповсюджуються.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що у відповідача були усі наявні правові підстави для сплати позивачу заборгованості в сумі 4 543,92 грн.

Доводи відповідача щодо неможливості виконання ОСОБА_2 управлінням своїх зобов"янь згідно договору у зв"язку із здійсненням на території України військових дій не заслуговують на увагу, так як п.8.1 договору, на який при цьому посилається відповідач, передбачають звільнення сторін від відповідальності одна перед одною у разі настання чи дії обставин непереборної сили, а саме стихійного лиха та інших надзвичайних ситуацій техногенного, природного або екологічного характеру, пожежі, дією/актами державних органів, які неможливо було ні передбачити, ні уникнути і які підтверджуються документами, виданими компетентними органами. Разом з тим, відповідачем не надано документів, які б підтверджували зняття фінансування із державних програм саме у зв"язку із направленням передбачених на виконання даних програм коштів для забезпечення фінансування потреб армії тощо.

Крім того, щодо доводів відповідача про неможливість здійснення оплати позивачу по вищевказаному договору у зв"язку із відсутністю бюджетних асигнувань, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов'язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо заяви відповідача про збільшення розміру позовних вимог, в якій він просив суд стягнути з відповідача 3% річних в розмірі 407,09грн. за період з 25.12.2013р. по 19.12.2016р., колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні даної заяви, так як зі змісту ч. 4 ст. 22 ГПК України та п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції (редакція від 14.07.2016р.), слідує, що одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області від 24.02.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 15 лютого 2017 року у справі №903/981/16 залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 управління держгеокадастру у Волинській області (43021,Волинська область, м.Луцьк, вул.Винниченка,67, ) в дохід Державного бюджету (ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, ,банк отримувача Головне управління Державної казначейської служби України в м.Києві, код 820019, р/р 0001, ККДБ 22030106) судовий збір за розгляд апеляційної скарги в сумі 1760,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №903/981/16 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Петухов М.Г.

Суддя Розізнана І.В.