КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2017 р. Справа№ 910/18870/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Малеванчук І.В. - дов. б/н від 01.06.2016

від відповідача Григолінський С.О. - дов. № 14/20-103-16 від 30.11.2016

від третьої особи Шиленко М.В. - посвідчення № 029582 від 13.10.2014

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства

«Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 24.01.2017 (суддя Борисенко І.І.)

у справі № 910/18870/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин»

до Державного публічного акціонерного товариства

«Національна акціонерна компанія «Украгролізинг»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Прокуратура Київської області

про стягнення 100 000 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 у справі № 910/18870/16 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» 175 000, 00 грн., 6 500, 00 грн. витрат на послуги адвоката та 2 625, 00 грн. судового збору.

Не погоджуючись зі згаданим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням вимог матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Подані позивачем та прийняті судом до розгляду заяви про збільшення розміру позовних вимог, на думку апелянта, є зміною предмету позову, що не враховано судом при прийнятті рішення. Крім цього, апелянт вказує на безпідставну відмову суду в призначенні судової експертизи та в залученні Державної аудиторської служби України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. З огляду на відсутність акту приймання-передачі майна, який би свідчив про передачу поклажодавцем речових доказів у кримінальному провадженні №0000149 від 03.04.2013 та їх прийняття зберігачем, договір відповідального зберігання №10-12-87/508, на думку апелянта, є неукладеним згідно п. 6.1. цього договору, адже він набирає чинності з дати підписання акту передачі-приймання майна. За твердженнями апелянта, договір укладено компанією під впливом тяжких для неї обставин, а саме передання відповідачу на зберігання майна - речових доказів відповідно до постанови старшого слідчого від 14.08.2013 та на явно невигідних умовах, а отже в силу закону договір є недійсним, і з цих підстав повинен бути визнаним недійсним в судовому порядку. Також апелянт зазначав, що витрати по зберіганню речових доказів має нести прокуратура Київської області, яка не надає дозволу на повернення речових доказів з можливістю подальшого використання у господарській діяльності та затягує розгляд кримінального провадження №0000149, в рамках якого визнанні речові докази, що є предметом договору відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551, який до того ж, не набрав чинності тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/18870/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.02.2017 у справі № 910/18870/16 за апеляційною скаргою Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 28.03.2017.

В судове засідання апеляційної інстанції з'явились представники сторін, представник відповідача підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача та прокурор заперечували доводи апеляційної скарги, просили їх відхилити, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзивах на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Так, Товариство з обмеженою відповідальністю «Собин» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» про стягнення 100 000, 00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило про порушення відповідачем своїх зобов'язань за укладеним між сторонами договором відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551 щодо повної та своєчасної оплати послуги зі зберігання майна, а тому просив стягнути з відповідача 100 000, 00 грн. за період з червня по вересень 2016 з розрахунку 25 000, 00 грн. за один місяць.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції 08.11.2016, 05.12.2016 та 10.01.2017 позивач подавав заяви про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до яких остаточно просив стягнути з відповідача 175 000, 00 грн. заборгованості за період з червня 2016 по грудень 2016.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених ст. 5 цього Кодексу, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Згідно п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 18.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Оскільки заявлена позивачем вимога про стягнення заборгованості не змінювалась, а лише збільшувались кількісні показники заявленої вимоги, тобто зміна предмету позову не відбулася - мала місце лише нова ціна позову, відтак місцевий суд правомірно прийняв згадані заяви до розгляду.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції надійшло клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державної аудиторської служби України. Згадане клопотання мотивоване тим, що Державною аудиторською службою України проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» за період з 01.01.2013 по 31.08.2016, за результатами якої складено Акт від 07.11.2016 №07-23/1. Оскільки існує ймовірність, що Держаудитслужба в подальшому буде ініціювати питання стягнення з відповідача зайво сплачених коштів ТОВ «Собин» за договором відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551, на думку відповідача, залучення Державної аудиторської служби України надасть змогу суду забезпечити гарантований Конституцією України принцип змагальності.

Розглянувши згадане клопотання, місцевий суд правомірно відмовив в його задоволенні, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості за договором відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551, стороною якого Державна аудиторська служба України не є, відповідно рішення у даній справі жодним чином не вплине на права та обов'язки вищезгаданої юридичної особи.

Подане відповідачем місцевому суду клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи з метою визначення загальної, закритої та відкритої площі приміщення, де знаходяться речові докази, як безпідставне та необґрунтоване законно залишено судом без задоволення, оскільки розмір площі, на якій зберігається майно, не має нічого спільного з умовами договору, адже позивачем за вказаним договором взято на себе зобов'язання щодо надання послуг зі зберігання майна відповідача.

Як встановлено матеріалами справи, 24.10.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Собин» (зберігачем) та Державним публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (поклажодавцем) укладено договір відповідального зберігання №10-13-109з/551 (далі Договір), за умовами п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених Договором, за актом приймання-передачі, який є невід'ємною частиною Договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання речові докази у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149 в кількості, визначеній в додатках до Договору «Перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання».

Майно знаходитиметься на зберіганні за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38 (п. 1.2 Договору).

За умовами п. 1.3 Договору майно, яке передається на зберігання, постановою Слідчого управління фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів у м. Києва від 14.08.2013 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні від 03.04.2013 №0000149.

Розділом 3 сторони погодили обов'язки поклажодавця, зорема, поклажодавець зобов'язаний:

- забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору (п.п. 3.1.2 п. 3.1 Договору);

- сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 15 000, 00 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (п.п. 3.1.3 п. 3.1 Договору).

Договір згідно п. 6.1. набуває чинності з дати підписання акту приймання -передачі майна і діє до 31.12.2013.

Додатковим договором від 27.12.2013 №1/713 сторони виклали пункт 6.1 Договору в такій редакції: «Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 01.07.2014», а додатковим договором від 11.06.2014 №2/282 - «Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.12.2014».

Відповідно до додаткового договору від 02.06.2014 №3/315 сторони виклали підпункт 3.1.3 пункту 3.1 у наступній редакції: «поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 19 891 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків».

Додатковим договором від 31.12.2014 №5/666 до Договору було внесено наступні зміни:

- поклажодавець зобов'язаний сплачувати зберігачу послуги за Договором з розрахунку 25 000 грн. за один місяць відповідно до виставлених рахунків (підпункт 3.1.3 пункту 3.1 Договору);

- Договір набирає чинності з дати підписання акта приймання-передачі і діє до 31.06.2015 (п. 6.1 Договору).

Так, положеннями ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом ( п. 2 ч. 1 ст. 193 ГК України).

У відповідності до ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ч. 1 ст. 938 ЦК України).

Плата за зберігання та строки її внесення на підставі ч. 1 ст. 946 ЦК України встановлюються договором зберігання.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин на підставі ст. ст.193 ГК України, 525, 526 ЦК України повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як встановлено матеріалами справи, на виконання умов Договору позивачем було надано, а відповідачем прийнято послуги зі зберігання майна (речових доказів), про що було складено відповідні акти приймання-передачі робіт від 30.11.2013 №ОУ-0000216 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.12.2013 №ОУ-0000231 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.01.2014 №7 на суму 15 000, 00 грн.; від 28.02.2014 №31 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.03.2014 №53 на суму 15 000, 00 грн.; від 30.04.2014 №75 на суму 15 000, 00 грн.; від 31.05.2014 №95 на суму 15 000, 00 грн.; від 30.06.2014 №121 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.07.2014 №141 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.08.2014 №149 на суму 19 891, 00 грн.; від 30.09.2014 №183 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.10.2014 №188 на суму 19 891, 00 грн.; від 30.11.2014 №206 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.12.2014 №228 на суму 19 891, 00 грн.; від 31.01.2015 №3 на суму 25 000, 00 грн.; від 28.02.2015 №21 на суму 25 000, 00 грн.; від 31.03.2015 №39 на суму 25 000, 00 грн.; від 30.04.2015 №43 на суму 25 000, 00 грн.; від 31.05.2015 №73 на суму 25 000, 00 грн.; від 30.06.2015 №77 на суму 25 000, 00 грн.; від 31.07.2015 №104 на суму 25 000, 00 грн., які підписані уповноваженими представники та скріплені їх печатками.

Згадані акти були оплачені відповідачем в повному обсязі, що підтверджується банківськими виписками з рахунків позивача.

З огляду на наведене, посилання відповідача (апелянта) на те, що майно на зберігання позивачу не передано, оскільки сторонами на виконання п. 6.1 Договору не підписано акту приймання-передачі майна, не заслуговують на увагу, оскільки акти приймання-передачі робіт (надання послуг) за період з листопада 2013 по липень 2015 були підписані відповідачем, скріплені його печаткою та за цими актами здійснено повну оплату послуг зі зберігання за цей період.

Підписання договору, внесення змін до нього, підписання актів наданих послуг та здійснення оплати за надані послуги зберігання підтверджують фактичне укладення та виконання сторонами спірного договору, зокрема шляхом передачі майна на зберігання.

Відповідно до ч. 3 ст. 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Як встановлено матеріалами справи, 31.06.2015 Договір припинив свою дію, проте відповідач переданого на зберігання позивачу майна не забрав.

Так, згідно акту приймання-передачі робіт (надання послуг) від 31.07.2015 №104 на суму 25 000, 00 грн., відповідачем за зберігання майна відповідача у липні 2015 сплачено позивачу 25 000, 00 грн.

Разом з тим, акти приймання-передачі робіт (надання послуг) від 31.08.2015 №130 на суму 25 000, 00 грн.; від 30.09.2015 №152 на суму 25 000, 00 грн. та від 31.10.2015 №184 на суму 25 000, 00 грн., підписані уповноваженим представником позивача та скріплені його печаткою, відповідачем не оплачені, відтак стали підставою для звернення позивача до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяв про збільшення) до відповідача про стягнення 75 000, 00 грн. заборгованості за період з серпня 2015 по жовтень 2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, первісний позов про стягнення задоволено. Стягнуто з ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» 75 000, 00 грн. заборгованості за період з серпня 2015 по жовтень 2015 (з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог). В задоволенні зустрічного позову ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» про визнання недійсним Договору відмовлено.

Крім цього, рішенням Господарським судом міста Києва від 06.08.2016 у справі №910/3018/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2016, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» на користь ТОВ «Собин» 175 000,00грн. за період зберігання майна з листопада 2015 по травень 2016 включно.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15 та рішення Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №910/3018/16 в частині стягнення заборгованості за надані послуги з відповідального зберігання майна за Договором за період з серпня 2015 по травень 2016 ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» виконано в повному обсязі.

Як встановлено матеріалами справи, спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати послуг з відповідального зберігання майна за Договором за період з червня по грудень 2016.

Так, листом від 04.07.2016 №61 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за червень 2016 згідно акта надання послуг від 30.06.2016 №175 та рахунку на оплату від 01.06.2016 №162 на суму 25 000, 00 грн. Цей лист разом із актом надання послуг та рахунком на оплату було надіслано на адресу відповідача 06.07.2016, що підтверджується фіскальним чеком від 06.07.2016.

Листом від 03.08.2016 №67 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за липень 2016 згідно акта наданих послуг 31.07.2016 №199 та рахунку на оплату від 01.07.2016 №190 на суму 25 000, грн., які згідно фіскального чека було направлено відповідачу 04.08.2016.

Листом від 02.09.2016 №76 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за серпень 2016 згідно акта наданих послуг 31.08.2016 №226 та рахунку на оплату від 01.08.2016 №219 на суму 25 000, 00 грн. Зазначений лист разом із актом надання послуг та рахунком на оплату 05.09. 2016 згідно фіскального чека було надіслано на адресу відповідача.

Листом від 03.10.2016 №79 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за вересень 2016 згідно акта надання послуг від 30.09.2016 №254 та рахунку на оплату від 01.09.2016 №247 на суму 25 000, 00 грн., які згідно фіскального чека було направлено відповідачу 04.10.2016.

Листом від 01.11.2016 №83 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за жовтень 2016 згідно акта надання послуг від 31.10.2016 №279 та рахунку на оплату від 01.10.2016 №273 на суму 25 000, 00 грн., які було надіслано відповідачу 01.11.2016, що підтверджується фіскальним чеком від 01.11.2016.

Листом від 01.12.2016 №91 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за листопад 2016 згідно акта надання послуг від 30.11.2016 №326 та рахунку на оплату від 01.11.2016 №299 на суму 25 000, 00 грн., які згідно фіскального чека надіслано на адресу відповідача 01.12.2016.

Листом від 03.01.2017 №1 позивач просив відповідача, зокрема, здійснити оплату за грудень 2016 відповідно до акта надання послуг від 31.12.2016 №353 та рахунку на оплату від 01.12.2016 №342 на суму 25 000, 00 грн., які було надіслано на адресу відповідача 03.01.2016.

Відповідач підписаних актів надання послуг позивачу не повернув та оплати за період з червня 2016 по грудень 2016 не здійснив.

Положеннями п.п. 3.1.2 п. 3.1 Договору встановлено, що поклажодавець зобов'язаний забрати у зберігача майно до закінчення строку дії Договору, а п.п. 2.1.6 п. 2.1 Договору передбачено повернення майна поклажодавцю за актом приймання-передачі.

Оскільки майно зі зберігання у визначеному Договором порядку повернуто не було, а матеріалами справи підтверджується фактичне надання позивачем послуги зберігання майна у період з червня 2016 по грудень 2016, відповідач зобов'язаний за умовами Договору та вимогами чинного законодавства здійснити їх оплату.

Посилання відповідача на відсутність акта приймання-передачі майна на зберігання, як це визначено умовами Договору, не заслуговують на увагу, оскільки підписані відповідачем акти надання послуг та здійснення відповідачем оплати цих послуг за період з листопада 2013 по липень 2015 свідчать, що майно передане на зберігання. Жодних доказів звернення відповідача до позивача з приводу не надання або неналежного надання послуг зі зберігання матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову в судах обох судових інстанцій, відповідач наполягав на тому, що Договір укладено ним під впливом тяжких обставин, передання відповідачу на зберігання майна - речових доказів відбулось згідно постанови старшого слідчого від 14.08.2013 та на явно невигідних умовах, відтак в силу закону договір є недійсним й з цих підстав повинен бути визнаним недійсним в судовому порядку.

Так, вимога ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» про визнання недійсним Договору була предметом зустрічного позову у справі №910/25267/15, яка розглядалася Господарським судом міста Києва.

Як вище зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 10.11.2015 у справі №910/25267/15, залишеним без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2015 та Вищого господарського суду України від 15.03.2016, в задоволенні зустрічного позову ДПАТ «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» про визнання недійсним Договору відповідального зберігання від 24.10.2013 №10-13-109з/551 було відмовлено. Судом встановлено, що правові підстави для визнання недійсним Договору відповідального зберігання від 24.10.2013р. №10-13-109з/551 відсутні.

Доводи відповідача (апелянта) з приводу того, що за зберігання речових доказів у кримінальному провадження №0000149 від 03.04.2013 має сплачувати Прокуратура Київської області, слід зазначити, що згідно постанови старшого слідчого Слідчого управління Фінансових розслідувань Державної податкової інспекції у Польському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві Зінчука І.М. від 14.08.2013 вилучені в ході проведеного огляду складського приміщення за адресою: Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, 38, речі визнано речовими доказами, які передано на відповідальне зберігання відповідачу.

Інформації щодо зобов'язання відповідача зберігати речові докази саме за адресою, за якою їх було вилучено, або укласти договір зберігання з позивачем, вищезгадана постанова не містить, відповідно доводи відповідача (апелянта) в цій частині є безпідставними та необґрунтованими.

З огляду на наведене, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого суду про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача 175 000, 00 грн. заборгованості за надані послуги зберігання майна за період з червня 2016 по грудень 2016 (з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог), які доведені позивачем належними та допустимими доказами, відповідачем не спростовані, а тому є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи відповідача (апелянта) щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Крім цього, позивач просив стягнути з відповідача 6 500, 00 грн. витрат на правову допомогу.

За приписами ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу положень ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача.

Відповідно до п. 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розподілу VI Господарського процесуального кодексу України» витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

За змістом ч.3 ст. 48 та ч.5 ст. 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Як встановлено матеріалами справи, правовідносини між позивачем та адвокатом Малеванчуком Ігорем Володимировичем на момент розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції підтверджуються договором про надання правової допомоги від 01.06.2016 №01/06.

У матеріалах справи наявна належним чином завірена копія посвідчення адвоката Малеванчука Ігора Володимировича, виданого на підставі свідоцтва НОМЕР_1 про право на заняття адвокатською діяльністю, згідно якого Малеванчук Ігор Володимирович має право на заняття адвокатською діяльністю.

На виконання умов згаданого договору, позивачем згідно рахунку-фактури від 03.11.2016 №03/11 про оплату відповідних послуг та акту прийому передачі наданих послуг від 03.11.2016№03/11/16 сплачено 6 500,00 грн., що підтверджується банківською випискою про перерахування ТОВ «Собин» плати за договором про надання правової допомоги від 01.06.2016 №01/06 в розмірі 6 500, 00 грн.

Враховуючи те, що позивачем підтверджено правовий статус адвоката, якому було сплачено кошти, наявні докази надання адвокатом юридичних послуг у даній справі та фактичного перерахування коштів на підставі договору, місцевий суд дійшов вірного висновку про кваліфікацію зазначених позивачем 6 500, 00 грн. судових витрат в якості витрат на оплату послуг адвоката в розумінні ст. 44 ГПК України, які підлягають стягненню з відповідача у справі.

За аналогічних підстав підлягає задоволенню клопотання позивача про стягнення з відповідача 2 000, 00 грн. витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції, оскільки долученими позивачем до справи доказами : рахунком-фактурою № 27/02 від 27.02.2017 на суму 2 000, 00 грн., актом прийому-передачі наданих послуг № 06/03/17 від 06.03.2017 на суму 2 000, грн. та банківською випискою підтверджується факт надання адвокатом юридичних послуг у даній справі та перерахування коштів на підставі укладеного між позивачем та адвокатом договору.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 у справі № 910/18870/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/18870/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Стягнути з Державного публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Украгролізинг» (01601, м. Київ, вул. Мечникова, буд. 16-А; ідентифікаційний код 30401456) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Собин» (08400, Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Героїв Дніпра, буд. 38; ідентифікаційний код 36298149) 2 000, 00 грн. витрат на послуги адвоката в суді апеляційної інстанції.

Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук