КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа№ 910/22905/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Отрюха Б.В.

Чорної Л.В.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 06.04.2017 року по справі №910/22905/16 (в матеріалах справи).

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства "Восток-1"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р.

у справі №910/22905/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом Приватного підприємства "Восток-1"

до 1.Комунального підприємства "Київський метрополітен", 2.Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання недійсним п.9.1 договору №687.

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року Приватне підприємство "Восток-1" (далі-позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Київський метрополітен" (далі-відповідач 1) та Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі-відповідач 2) про визнання недійсним п.9.1 Договору №687 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 11.09.2012р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що пункт 9.1 Договору №687 суперечить та не відповідає вимогам ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а тому підлягає визнанню недійсним в порядку ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. у справі №910/22905/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції від 08.02.2017р., позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду, обставинам справи; на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідачем 1 надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідач 2 не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

18.09.2012 року між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації (яке перейменовано в Департамент комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)), як орендодавцем, та Приватним підприємством "Восток-1", як орендарем, та Комунальним підприємством "Київський метрополітен" був укладений Договір №687 про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду (далі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець на підставі протоколу постійної комісії Київради з питань власності від 01.08.2012р. №124 передав, а орендар прийняв в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю), що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, що знаходиться за адресою: станція метро "Видубичі" (вестибюль №1), б/н, для змішаної торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами.

У відповідності до п.2.1 Договору об'єктом оренди є частина вестибюлю, визначена відповідно до проектної документації, розробленої ДП "ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря, загальною площею 50,0 кв.м. та зазначена в викопіюванні з Схем тимчасового розташування МАФ, що складає невід'ємну частину цього договору.

Згідно з п. 2.3 договору опис технічного стану об'єкта оренди та дата його передачі орендарю, його склад зазначаються в акті приймання-передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною договору (Додаток №1 до договору).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору орендодавець передав, а орендар, в свою чергу, прийняв в орендне користування частину приміщення вестибюлю №1, загальною площею 50,0 кв.м., розташованого за адресою: м. Київ, станція метро "Видубичі", що підтверджується актом приймання - передачі нерухомого майна від 18.09.2012р., який оформлений належним чином та підписаний уповноваженими представниками сторін і скріплений печатками підприємств без зауважень та заперечень, в добровільному порядку.

Відповідно до п.9.1 Договору цей договір є укладеним з моменту підписання його сторонами і діє з 18.09.2012р. до 16.09.2015р.

Позивач стверджує, що пункт 9.1 Договору не відповідає вимогам закону, а тому має бути визнаний судом недійсним, оскільки станом на дату укладення Договору спірний пункт суперечив вимогам ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та пунктам 5, 6 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні", враховуючи ту обставину, що позивач не пропонував відповідачам укласти Договір строком менше ніж на п'ять років.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Внаслідок укладення зазначеного вище Договору між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Судова колегія проаналізувавши умови Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України, глави 30 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що спірне майно відноситься до комунальної власності, відносини щодо його оренди регулюються, в тому числі, і Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч.1 ст.763 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.

За приписами ч.2 ст.26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Аналогічна норма міститься і в ч.2 ст. 291 Господарського кодексу України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів. Проект договору може бути запропонований будь-якою з сторін. У разі якщо проект договору викладено як єдиний документ, він надається другій стороні у двох примірниках.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором (ч.2 ст.188 ГК України).

Укладаючи Договір позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з пунктом 9.1 останнього.

Крім того, позивач при укладенні Договору, який містить оспорюваний пункт 9.1, повинен був знати про порушення свого права, оскільки Закон України "Про внесення змін до деяких законів України щодо спрощення умов ведення бізнесу в Україні" 1759-VI від 15.12.2009, який набрав чинності 30.12.2009р. та яким було доповнено ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" реченням щодо п'ятирічного терміну договорів оренди, був опублікований в наступних офіційних друкованих виданнях: Урядовий кур'єр, 2009, 12, 30.12.2009 N 244; Голос України, 2010, 01, 06.01.2010 N 1; Офіційний вісник України, 2009, N 101 (11.01.2010), ст. 3494; Відомості Верховної Ради України, 2010, N 9 (05.03.2010), ст. 76.

Проте, як свідчать матеріали справи, позивач на момент укладення Договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч.4 ст.181 ГК України). Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач під час дії Договору звертався до орендодавця з пропозицією внести зміни в оспорюваний пункт 9.1 Договору.

В той же час, в матеріалах справи наявний лист позивача №10/Д від 11.08.2015р., в якому останній просить орендодавця продовжити дію Договору терміном на 2 роки 364 дні. Фактично на той же самий строк, який було погоджено сторонами при укладанні Договору. Тобто, позивач продовжував наполягати на тому, що термін дії Договору має бути меншим ніж п'ять років.

Крім того, Законом України "Про оренду державного та комунального майна" не визначено в якій саме формі позивач мав би запропонувати менший термін договору.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія прийшла до висновку, що позивач своїми діями фактично погодив менший термін Договору, тому відсутні підстави для твердження про недотримання сторонами при укладанні Договору положень ч.1 ст.17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Згідно із п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивачем відповідно до вимог ст.ст.33, 34 ГПК України не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що умови Договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правові підстави для визнання пункту 9.1 Договору відсутні, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю.

Заявлене в судовому засіданні, яке відбулося 06.04.2017р., представником позивача усне клопотання про призначення почеркознавчої та технічної експертизи, що стосується наявного в матеріалах лист ТОВ "Восток-1" за підписом директора Діхтяр Л.В., який адресований Начальнику Головного управління комунальної власності Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) та зареєстрований за вх. №13840 від 16.05.2012р., не підлягає задоволенню, оскільки даний лист не впливає на вищевстановлені обставини.

Стосовно поданої відповідачем 1 до суду першої інстанції заяви про застосування строку позовної давності, судова колегія зазначає наступне.

У відповідності до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3 та 4 ст.267 Цивільного кодексу України).

Судовою колегією встановлено, що перебіг строку позовної давності позовних вимог почався з наступного дня за днем укладання Договору, а саме з 19.09.2012р., а закінчився 19.09.2015р., оскільки позивач в момент підписання Договору чи одразу після його укладання міг знати про порушення своїх прав та інтересів.

При цьому, позов було подано до суду першої інстанції лише в грудні 2016р., тобто з пропуском строку позовної давності.

В той же час, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. (п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013р.).

Враховуючи зазначене, вимоги відповідача 1 про застосування строку позовної давності до позовної вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені позивачем в апеляційній скарзі, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційні скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Восток-1" на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. у справі №910/22905/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017р. у справі №910/22905/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №910/22905/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Б.В. Отрюх

Л.В. Чорна