ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 914/2861/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) - не зявився

від відповідача не зявився

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства ОСОБА_2 №983 від 24.12.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2016 року (головуючий суддя Галамай О.З.)

у справі № 914/2861/16

за позовом: Фермерського господарства ОСОБА_2, с. Тартаків Сокальського району Львівської області

до відповідача -1 : УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, м. Львів

до відповідача -2 Державна казначейська служба України

про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій УДВС Головного управління юстиції у Львівській області.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 14.12.2016 року у справі № 914/2861/16 у позові Фермерського господарства ОСОБА_2, с. Тартаків Сокальського району Львівської області, до відповідача: УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, м. Львів, про стягнення 1 000 000,00 грн. моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій УДВС Головного управління юстиції у Львівській області.- відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, внаслідок дій відповідача. Крім того, зі змісту позовної заяви, зокрема, частини обґрунтування спричинення моральної шкоди вбачається, що дана позовна вимога на думку суду, спрямована не на захист немайнових прав та інтересів позивача у справі ФГ ОСОБА_2, а представника юридичної особи.

В апеляційній скарзі та уточненнях до неї позивач просить дане рішення скасувати повністю; припинити провадження у справі у звязку з тим, що даний спір не підлягає вирішенню в господарських судах; і прийняти рішення, яким позов задоволити та стягнути з УДВС ГУ юстиції у Л/о в користь позивача 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції не було належно зясовано всіх обставин справи, та було порушено норми матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд зазначає, що вимоги скаржника в апеляційній скарзі про припинення провадження та одночасно прийняття рішення по суті про задоволення позову є взаємовиключними, оскільки припинення провадження не передбачає (виключає) розгляд позовної заяви та прийняття рішення по суті позовних вимог.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спір є підвідомчий господарському суду, а в задоволенні клопотання позивача про припинення провадження слід відмовити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 55 Конституції України Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом (Рішення Конституційного суду України від 14 грудня 2011 року N 19-рп/2011; Справа N 1-29/2011).

Відповідно до частини 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Як зазначено в Пленумі Вищого господарського суду України в п. 3.2. постанови №10 від 24.10.2011р., господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб'єктами господарської діяльності, а також спори, пов'язані, зокрема, з вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктом публічно-правових відносин, - за умови, що такі вимоги не об'єднуються з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб'єктним складом підпадають під дію статті 1 ГПК.

У даному випадку предметом позову є відшкодування моральної шкоди, що є спором про право; між сторонами у справі не виникли публічно-правові чи адміністративно управлінські відносини.

Враховуючи те, що у позові заявлено лише вимогу про відшкодування шкоди до суб'єкта владних повноважень, така вимога не обєднується з вимогою вирішити публічно-правовий спір, сторони спору за своїм суб'єктним складом відповідають статті 1 Господарського процесуального кодексу України, то даний спір є підвідомчий господарським судам.

У судове засідання представники сторін не забезпечили явки своїх уповноважених представників, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Апеляційний господарський суд, враховуючи те, що явка представників сторін не визнавалася обовязковою, що участь представників сторін в судовому засіданні є правом, а не обовязком сторін, встановлені процесуальні строки розгляду справи та відсутність інших процесуальних перешкод, вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні на підставі наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що позовні вимоги Фермерське господарство ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що 29.08.2012 року Постановою Львівського окружного адміністративного суду №2а-6888/12/1370 скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження, винесену 19.07.2012 року державним виконавцем Мироненком Віктором Володимировичем ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області як незаконну та зобов'язано ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області здійснити всіх заходів для виконання виконавчого листа № 2а-2357/11/1370, виданого 08.12.2011 року Львівським окружним адміністративним судом.

З Постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року у справі №2а-6888/12/1370 вбачається, що 24.06.2011 року Львівський окружний адміністративний суд виніс постанову у справі 2а-2357/11/1370, якою зобов'язав Державну екологічну інспекцію у Львівській області надати повну та вичерпну відповідь на звернення Фермерського господарства «ОСОБА_2В.» від 21.01.2011 року за вх. № 35 відповідно вимог Закону України «Про звернення громадян»та Закону України «Про інформацію».

На підставі виконавчого листа Львівського окружного адміністративного суду виданого 08.12.2011 року, 20.06.2012 року державним виконавцем Мироненко В.В. відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області розглянута заява стягувача та винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 33138603. Державним виконавцем Мироненко В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.07.2012 року, оскільки встановлено, що Держеконспекція надала повну та вичерпну відповідь на звернення Фермерського господарства «ОСОБА_2В.», відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян»та Закону України «Про інформації» листом № 03-6260 від 16.02.2011 року. Позивач, не погоджуючись з постановою про закінчення виконавчого провадження від 19.07.2012 року, оскаржив останню у судовому порядку.

02.01.2013р. на адресу ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області, на виконання зазначеної постанови, направлено оригінал виконавчого листа №2а-6888/12/1370, згідно якого зобов'язано ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області здійснити всіх заходів для виконання виконавчого листа № 2а-2357/11/1370, виданого 08.12.2011 року Львівським окружним адміністративним судом.

21.03.2013р. головний державний виконавець ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_3 виніс постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 37030953 про примусове виконання виконавчого листа №2а-6888/12/1370, відповідно до якої ВПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області не являється юридичною особою та не може бути боржником у виконавчому провадженні.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, 09.04.2013р. Фермерське господарство ОСОБА_2 звернулося до ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області із зверненням вих. № 172 в порядку статті 40 Конституції України, відповідно до якої просило:

- повідомити, чи отримав та коли саме ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області постанову Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012р. по справі № 2а-6888/12/1370, згідно якої адміністративний позов задоволено частково, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.07.2012р., винесену державним виконавцем Мироненком Віктором Володимировичем ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області як незаконну та зобовязано ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області здійснити всіх заходів для виконання виконавчого листа у справі № 2а-2357/11/1370, виданого 29.08.2011 р. Львівським окружним адміністративним судом;

- направити нормативні документи, прийняті ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012р. по справі № 2а-6888/12/1370 та вимог статті 51 закону України про виконавче провадження на адресу ФГ ОСОБА_2 у встановлений законом строк.

Як вбачається із матеріалів справи, Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 08.07.2013р. у справі № 913/3822/13-а визнано протиправною та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про відмову у відкритті виконавчого провадження від 21.03.2013 року ВП № 37030953; зобов'язано управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області здійснити всі заходи для виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року по справі № 2а-6888/12/1370; зобов'язано управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області надати обґрунтовану відповідь фермерському господарству ОСОБА_2В. на звернення за вих. № 172 від 09.04.2013 року.

Зокрема у Постанові Львівського окружного адміністративного суду від 08.07.2013р. у справі № 913/3822/13-а зазначено, що Фермерське господарство ОСОБА_2В. звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області) з вимогами:

1. Визнати протиправним:

- невиконання ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області вимог ст. 40, 124 Конституції України, ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 51 Закону України Про виконавче провадження при виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року по справі № 2а-6888/12/1370;

- бездіяльність ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області при виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року по справі № 2а-6888/12/1370;

- невиконання ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області вимог ст. 40 Конституції України, Закону України Про інформацію, Закону України Про доступ до публічної інформації при розгляді звернення ФГ ОСОБА_2В. за вих. №172 від 09.04.2013 року та ненадання відповіді на дане звернення;

2. Зобов'язати ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області:

- дотримуватись вимог ст. 40, 124 Конституції України, ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 51 Закону України Про виконавче провадження при виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року по справі № 2а-6888/12/1370 та здійснити всіх заходів передбачених ст. 51 ЗУ Про виконавче провадження для виконання зазначеної постанови;

- дотримуватись вимог ст. 40 Конституції України, Закону України Про інформацію, Закону України Про доступ до публічної інформації при розгляді звернення ФГ ОСОБА_2В. за вих. №172 від 09.04.2013 року та надати обґрунтовану відповідь ФГ ОСОБА_2В. на дане звернення;

3. Встановити, чи до повноважень ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області входить виконання вимог ст.ст. 40, 124 Конституції України, ст.14 Кодексу адміністративного судочинства, ст. 51 Закону України Про виконавче провадження, Закону України Про інформацію, Закону України Про доступ до публічної інформації, постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року по справі № 2а-6888/12/1370 та надання обґрунтованої відповіді ФГ ОСОБА_2В. на звернення за вих. № 172 від 09.04.2013 року;

4. На підставі ч. 3 ст.2 КАС України вказати, чи ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області при здійсненні заходів для виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012 року по справі № 2а-6888/12/1370 та при розгляді звернення ФГ ОСОБА_2В. за вих. № 172 від 09.04.2013 року діяло: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також, у даній постанові зазначено, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України; відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в АРК, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не визначені Законом України Про державну виконавчу службу як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як сторони в адміністративному процесі. З огляду на викладене, ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області не є належним відповідачем у справі, що виключає можливість задоволення заявлених до нього позовних вимог. Враховуючи зазначене вище, адміністративним судом залучено до участі у справі другого відповідача - УДВС ГУЮ у Львівській області.

На думку позивача, Львівський окружний адміністративний суд постановою від 08.07.2013р. встановив незаконність дій УДВС ГУЮ у Львівській області при виконанні постанови Львівського окружного адміністративного суду від 29.08.2012р. Тому позивач, враховуючи дану постанову та його звернення вих. № 172 від 09.04.2013 року, вважає, що в нього, на підставі норм 56 Конституції України виникло право на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових та службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач стверджує, що невиконання посадовими особами УДВС ГУЮ у Львівській області при розгляді звернення вих. № 172 від 09.04.2013р. статтей 40, 124 Конституції України, статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, статті 51 Закону України Про виконавче провадження спричинило порушення його конституційних прав, гарантованих статтями 3, 8, 13, 19, 22, 40, 41, 42, 64, 68, 124 Конституції України, що спричинило страждання, які полягли у приниженні честі, гідності, ділової репутації, моральних переживань.

Предметом позову є вимога про стягнення на користь ФГ Бурки ОСОБА_4 1 000 000,00 грн. в якості відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб УДВС ГУЮ у Львівській області при розгляді звернення № 172 від 09.04.2013р.

Однак, позивач у позовній заяві відповідачем зазначив - УДВС ГУЮ у Львівській області, проте у змісті позовної заяви просить стягнути моральну шкоду з держави Україна в особі Державної казначейської служби України. У прохальній частині апеляційної скарги просить стягнути моральну шкоду з УДВС ГУЮ у Львівській області.

Апеляційним судом в ухвалі від 13.03.2017 року Державну казначейську службу України залучено співвідповідачем до справи.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. (постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Відповідно до ч.1, п.3 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

За приписами ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (положення п. 4 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, ст. 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верхового Суду України від 31.03.1995р. №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У пункті 5 вказаної вище постанови, Верховний Суд України відмітив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пунктом 9 Постанови розяснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Відшкодування моральної шкоди здійснюється у разі наявності у діях правопорушника усіх елементів складу цивільного правопорушення у їх сукупності, а саме: неправомірної поведінки особи, наявності шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою та вини заподіювача шкоди.

Законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір (Постанова Верховного суду України від 03.12.2014 року у справі №6-183цс14).

Позивачем у справі є Фермерське господарство ОСОБА_2 юридична особа.

Відповідно до ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що, звертаючись з вимогою про відшкодування моральної шкоди, позивач не надав суду доказів, які б свідчили про приниження честі, гідності, ділової репутації позивача або наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням його ділової репутації, зокрема, наприклад, у виді зменшення доходу, кількості замовників та договірних відносин, внаслідок дій відповідача.

Крім того, зі змісту позовної заяви, зокрема, частини обґрунтування спричинення моральної шкоди вбачається, що дана позовна вимога, на думку суду, спрямована не на захист немайнових прав та інтересів позивача у справі ФГ ОСОБА_2, а представника юридичної особи як фізичної особи.

При визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Слід зазначити, що позивачем не обґрунтовано розміру заявленої моральної шкоди в сумі 1 000 000,0 грн., та співрозмірність такої суми моральної шкоди із завданими йому збитками, виникнення яких позивачем не доведено, що встановлено судами у даній справі.

Оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (протиправної поведінки зі сторони відповідача, наявності шкоди, причинного зв'язку між діями відповідача та завданням такої шкоди позивачу), суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Скаржник в апеляційній скарзі покликається на норми Конституції України та зазначає, що згідно ст.8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії., згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Однак, реалізація конституційного права залежить від вимог іншого законодавства, зокрема, і процесуального. Права та гарантії, передбачені Конституцією України є базовими та загальними, та конкретизуються у законодавстві, прийнятому на підставі положень Конституції України.

У даному випадку право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, не заперечується, проте насамперед позивач повинен довести сам факт завдання йому шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відтак, суди захищаються порушені права та охоронювані законом інтереси лише при встановленні факту порушення таких прав. Позивачем у даному випадку не наведено належними доказами порушення його прав, приниження ділової репутації, встановлення чого згідно чинного законодавства може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2016 року у справі № 914/2861/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Фермерського господарства ОСОБА_2 №983 від 24.12.2016 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 07.04.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т. Б.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_1