РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2017Справа №910/24062/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Енергомашспецсталь"

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП "Укрекоресурси")

про стягнення 6 332,10 грн.

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: Цеваліхіна Я.І. - за довіреністю №17/01 від 10.01.2017 року;

від відповідача: Дяченко Т.В. - за довіреністю №03 від 04.01.2017 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Енергомашспецсталь" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП "Укрекоресурси") про стягнення 6 332,10 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача ним здійснено в більшому розмірі оплату отриманих послуг від відповідача за Договором про надання послуг №06/00247/ІМ-00 від 16.01.2014 року, ніж вартість фактично отриманих.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 6 332,10 грн. - різниці між перерахованою передоплатою та вартістю виконаних за договором робіт, 1 378,00 грн. - судових витрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.01.17 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 14.02.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 року розгляд справи відкладено на 28.02.2017 року.

28.02.2017 року через канцелярію Господарського суду м. Києва представник відповідача подав відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 28.02.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 28.02.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством "Енергомашспецсталь" (далі по тексту - позивач, замовник) та Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (далі по тексту - ДП "Укрекоресурси", виконавець, відповідач) укладено Договір про надання послуг №06/00247/ІМ-00 (далі по тексту - Договір), предметом якого є (п.1.1. Договору) надання послуг з організації, збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів (надалі - Послуги) імпортованої продукції на умовах і за тарифами визначеними Постановою КМУ №915 від 26.07.2001р. зі змінами та доповненнями.

В позовні заяві позивач зазначає, що в період дії договору ним перераховано на користь відповідача 50 000,00 грн. передоплати за отримані послуги, однак отримано послуги в розмірі 43 667,90 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 6 332,10 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згода.

Відповідно п. 2.3.3 Договору, Замовник зобов'язаний оплатити послуги Виконавця, визначені у п. 1.1. Договору, до закінчення митного оформлення у відповідності з обсягом, зазначеним Замовником у Відомості, згідно з тарифами, наведеними нижче та затвердженими п. 2 Постанови № 915 зі змінами та доповненнями, здійснивши оплату у порядку та у строки, передбачені пункті 5.1. та 5.2. цього Договору.

В свою чергу, відповідно до пунктів 5.1. та 5.2. Договору, яким встановлений порядок розрахунків між сторонами, обов'язком Позивача є здійснення оплати послуг Виконавця шляхом перерахування коштів на його спеціальний казначейський рахунок. Обов'язок по здійсненню розрахунків виникає у Замовника стосовно надання послуг щодо тари і пакувальних матеріалів з-під імпортованої продукції - на момент митного оформлення, незалежно від термінів надання Виконавцем Акта.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Враховуючи обов'язковість виконання договору його сторонами, встановлену статтею 629 ЦК України, а також Факт погодження вищенаведених істотних умов Відповідачем та Позивачем, останнім перераховано в якості попередньої оплати за послуги грошові кошти в розмірі 6 332,10 грн. Про що свідчать платіжні доручення, додані Позивачем до позовної заяви. В усіх платіжних дорученнях в призначенні платежу зазначено «за услуги утилизации согл.дог.06/00247/ІМ-00 от 16.01.2014».

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання обов'язку боржником не встановлений або визначений на момент пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час з дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не впливає із договору або актів цивільного законодавства.

За Договором № 06/00247/ІМ-00 від 16.01.2014 року зобов'язанням Відповідача є, відповідно п.1.1, п. 2.1.1 Договору, надання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів. Строк виконання такого обов'язку умовами договору не визначений.

Відповідно до пункту 3.2. Договору Сторони визначають, що використані тару і пакувальні матеріали, відносно яких Виконавцем організовується надання послуг Замовнику, не підлягають ідентифікації і визначенню будь-яких часових періодів чи обмеження щодо настання моменту їх виникнення та розповсюдження по всій території України після використання її кінцевим споживачем.

Згідно з п. 2.3.2. Договору Замовник зобов'язаний прийняти послуги зазначені у п. 1 Договору та протягом десяти робочих днів з дня відправлення Виконавцем або отримання Акта представником Замовника, направити Виконавцю підписаний Акт.

Пунктом 11.1. Договору передбачено, що цей Договір набуває чинності з моменту підписання його Сторонами і діє до 31.12.2014 року.

Відповідно до п. 11.2. Договору у разі відсутності письмових заяв Сторін про розірвання Договору за два місяця до закінчення терміну дії зазначеного в п. 11.1. Договору, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах.

Тобто, умовами Договору разова пролонгація не передбачена, а навпаки зазначено, що Договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах, що в свою чергу означає, що пролонгації підпадають всі без винятку пункти Договору, в т. ч. і п. 11.1.

Сторони за Договором передбачили порядок розірвання Договору. Так як, жодна зі Сторін не направляла заяв про розірвання Договору, останній автоматично пролонгується кожні 11 місяців та 15 днів.

Згідно з п. 11.3. Договору, Договір не може бути розірваний в односторонньому порядку.

Отже, вказаний Договір на момент розгляду справи є чинним.

Слід звернути увагу суду на те, що Позивач в обґрунтування заявлених вимог стверджує, що кошти в розмірі 6 332,10 грн. є безпідставно набутим Відповідачем майном, тому, посилаючись на ст. 1212 Цивільного кодексу України просить суд стягнути їх з Відповідача у примусовому порядку.

Статтею 1212 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

- повернення виконаного за недійсним правочином;

- витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

- повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

- відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов'язання з безпідставного придбання майна виникають за наявності таких умов: по-перше, щоб мало місце набуття або зберігання майна; по-друге, щоб набуття або зберігання було здійснено за рахунок іншої особи; по-третє, щоб були відсутні правові підстави для набуття або зберігання майна.

Проте, як вже було зазначено вище, грошові кошти надійшли саме на виконання Договору, про що міститься примітки у вищезазначених платіжних дорученнях.

Отже, твердження Позивача про те, що кошти помилково нараховані та безпідставно отримані Відповідачем, є помилковим, що робить неможливим застосування до спірних правовідносин положень ст. 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постановах від 14.10.2014р. у справі № 922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14).

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Таким чином, за результатами розгляду справи суд прийшов до висновку що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 31.03.2017 року.