ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа № 921/750/16-г/4

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Малех І.Б.

суддів Гриців В.М.

Давид Л.Л.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, б/н від 23.02.2017 року

на рішення господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017 року, суддя Бурда Н.М.

у справі № 921/750/16-г/4

за позовом: Теребовлянського районного споживчого товариства, м. Теребовля, Тернопільська область

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Кровинка, Теребовлянський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості в сумі 8141,68 грн.

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017 року в справі №921/750/16-г/4 позов задоволено частково. Стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Кровинка, Теребовлянський район, Тернопільська область, ідент. номер НОМЕР_1 на користь Теребовлянського районного споживчого товариства, провулок Кн. Василька, 6, м. Теребовля, Тернопільська область, ідент. код 60 (чотири тисячі сто шістдесят) грн боргу, 520 (п'ятсот двадцять) грн 87 коп. пені, 792 (сімсот дев'яносто дві) грн 25 коп. в повернення сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі, відповідач, просить рішення господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017 року в справі №921/750/16-г/4 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. При цьому відповідач вказує, що судом першої інстанції було безпідставно не взято до уваги те, що всупереч вимогам п. 7 Правил торгівлі на ринках, затверджених спільним наказом Міністерства економіки та з питань Європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 26.02.2002р. № 57/188/84/105, у позивача відсутній план розміщення ринку і торговельних місць на ньому, в установленому порядку узгоджений та затверджений органом місцевого самоврядування. Окрім того, відповідач вказує, що Теребовлянська міська рада, як власник земельної ділянки? не давала позивачу згоди на передачу частини земельної ділянки в оренду, що на думку відповідача вказує на порушення публічного порядку щодо вчинення такого правочину, внаслідок чого договір від 01.10.2015р. слід визнати нікчемним в порядку ч. 2 ст. 228 ЦК України. Також, апелянт вказує , що державний акт НОМЕР_2 від 12.02.2001р. на право постійного користування землею Теребовлянського районного споживчого товариства по АДРЕСА_1 є сфальсифікованим, що в свою чергу доводить порушення позивачем публічного порядку при укладенні ним з відповідачем договору оренди торговельного місця по АДРЕСА_1 та незаконне заволодіння землею територіальної громади м. Теребовля.

Представники сторін в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (арк.арк. справи 95-97).

31.03.2017 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення (вих.№2/354 від 29.03.2017 року), в яких останній просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, поряд з цим, представник просив про розгляд справи за відсутності представника позивача.

Оскільки сторони повідомлені належним чином, та відсутні будь-які клопотання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними в ній документами.

Розглянувши наявні в справі докази, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

01 жовтня 2015 року між Теребовлянським районним споживчим товариством (далі - Наймодавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (далі - Наймач) укладено договір найму (оренди) торговельного місця №271 (далі - Договір), згідно умов якого, Наймодавець, передає, а Наймач приймає в тимчасове платне користування торговельне місце (далі - об'єкт найму) на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РайСТ, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Під поняттям торгового місця в Договорі розуміється - торговельна площа, зокрема ділянка ринку, встановлених розмірів, згідно з планом території ринку для розміщення суб'єктами господарювання чи фізичними особами контейнерів, кіосків, палаток, та інших малих архітектурних форм (п.1.1. Договору).

Загальна площа об'єкта найму торговельного місця становить 14 кв.м. (п.1.2. Договору).

Відповідно до п.1.3. Договору, торговельне місце передається в тимчасове платне користування для торгівлі.

Згідно п.2.1. Договору, об'єкт найму передається в користування на протязі трьох днів з, дня підписання акту приймання-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

Передача торговельного місця у найм не спричиняє передачу Наймачу права власності на це майно. Власником об'єкту найму залишається Наймодавець, а Наймач користується ним протягом строку найму. Передача об'єкта в найм не може бути підставою для закріплення за Наймачем права власності на землю будь-яким способом (п.2.2. Договору).

Пунктом 3.1. Договору сторони погодили, що розмір орендної плати за місяць користування об'єктом найму становить 320 грн.

Крім того, передбачено, що розмір плати за користування об'єктом найму може змінюватися в разі змін податкового законодавства, амортизаційних відрахувань, розміру плати за землю тощо та корегується, з урахуванням індексу інфляції. Зміни в цьому разі вносяться за ініціативою Наймодавця, шляхом направлення Наймачу письмової угоди про збільшення плати за користування договором найму (п.3.2. Договору).

Вартість комунальних послуг (водо-, енерго-, теплопостачання та інші витрати, пов'язані з утриманням приміщень) відшкодовується щомісяця Наймачем у сумі фактичних затрат (п.3.3. Договору).

Відповідно до п.3.4. Договору плата за користування об'єктом найму сплачується на рахунок Наймодавця до 10-го числа кожного місяця, в якому здійснюється користування об'єктом найму.

За змістом п.4.1.2 Договору, Наймач, зобов'язався своєчасно, не пізніше 10 числа поточного місяця, і в повному обсязі сплачувати плату користування об'єктом найму, вартість комунальних послуг та інших платежів, у 5 денний термін, після отримання рахунка.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань, згідно з договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, зокрема: за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п.4.1.2, Наймач сплачує пеню в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення (п.5.1.1. Договору).

Згідно п.6.1 Договору, останній діє з 01.10.2015р. по 01.09.2016р. (але не більше одного року).

У випадку відсутності заперечень Наймодавця та Наймача про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах (п.6.7. Договору). І оскільки відсутніми є заперечення сторін, даний договір є продовженим на новий строк і на тих же умовах.

Вказаний Договір містить підписи представників сторін та відтиск печатки Теребовлянського РайСТ, крім того, факт його укладення визнається відповідачем у поданому відзиві на позов та не заперечується його представником в судовому засіданні.

На виконання умов Договору Орендодавець передав, а Орендар прийняв в оренду торгове місце площею 14 м. кв. в стані, що відповідають умовам договору та їх призначенню, що підтверджується копією Акту приймання-передачі до договору від 01.10.2015р., підписаного представниками сторін.

Відповідно до ст.ст. 509, 526, 530 Цивільного кодексу України, в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк.

Положеннями ст.ст. 526, 629 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Сторони повинні належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання за укладеними договорами. Дане витікає з умов розглядуваного договору та вимог законодавства, згідно з яким суб'єкти господарювання повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору ( ч.1 ст.193 ГК України).

При укладені господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного виявлення, мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству (ч.4 ст.179 ГК України).

Взаємовідносини, що склалися між сторонами у справі суд кваліфікує, як правовідносини, що випливають із договору найму (оренди), згідно якого та в силу ст. 759 Цивільного кодексу України наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Аналогічні норми містяться також в положеннях п. 1 ст. 283 Господарського кодексу України.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано факт користування відповідачем нежитловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Пунктами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю, незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Пунктом 4.1.2. Договору передбачено обов'язок відповідача своєчасно, не пізніше 10 числа поточного місяця і в повному обсязі сплачувати Теребовлянському районному споживчому товариству плату за користування об'єктом найму.

Як випливає з матеріалів справи, відповідач свого обов'язку, щодо своєчасного і повного внесення орендної плати за користування орендованим приміщенням, згідно п. 4.1.2 Договору належним чином не виконав, допустивши заборгованість перед позивачем в сумі 4160 грн.

Факт порушення відповідачем договірних зобов'язань, щодо повної і своєчасної оплати орендної плати за Договором правомірно встановлений судом першої інстанції та по суті відповідачем не спростований, договір найму (оренди) торговельного місця №271 від 01.10.2015р. у судовому порядку недійсними або неукладеними не визнано, а тому, його умови є обов'язковими до виконання сторонами, у тому числі з боку відповідача, шляхом сплати орендних платежів у строки та порядку, встановленому вказаним договором.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги Теребовлянського районного споживчого товариства, в частині стягнення з відповідача 4160 грн. боргу по орендній платі, за період з січня 2016 р. по січень 2017 р. (включно) підлягають до задоволення, як обґрунтовані та правомірно заявлені.

Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3981,68 грн пені за кожний день прострочення у за період з 25.01.2016р. по 25.01.2017р. суд зазначає наступне:

За умовами ст.525 ЦК України та ст.193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином, відповідно до закону, інших правових актів, договору тощо.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (ст.610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.612 ЦК України).

Як встановлено в процесі розгляду справи, а також підтверджується матеріалами справи, відповідач належно не виконав взяті на себе зобов'язання по договору найму (оренди) торговельного місця №271 від 01.10.2015р., а тому позивачем на підставі п.5.1.1 Договору та з урахуванням обмежень, щодо розміру пені розміром подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, було нараховано та заявлено до стягнення 3981,68грн пені за кожний день прострочення за період з 25.01.2016р. по 25.01.2017р.

В силу ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання, шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Згідно з ч.1 ст.230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності з ч.4 ст.231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ст. З Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Таким чином, визначений в договорі розмір пені, не може перевищувати той розмір, який визначений законом, як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Також ч. 6 ст.232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.2.5 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися, як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як вбачається із позовних вимог, загальна сума пені за прострочення оплати обрахована позивачем у розмірі 3981,68 грн. за період з 25.01.2016р. по 25.01.2017р. із розбивкою по періодах.

Колегія суддів погоджується з проведеним розрахунком суду першої інстанції та визнає правомірним нарахування пені на загальну суму 520,87 грн.

В частині стягнення пені в сумі 3460,81грн., позовні вимоги заявлені безпідставно та задоволенню не підлягають.

Щодо заперечень апелянта, викладених у апеляційній скарзі, колегія суддів, зазначає наступне:

- в силу приписів ст.115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України;

- відповідно до ч. З ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини;

- згідно із п. 2.6. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом;

- рішенням господарського суду Тернопільської області від 21 липня 2016 р. у справі №921/330/16-г/17 визнано недійсним п.1 рішення Теребовлянської міської ради сьомої сесії сьомого скликання № 543 від 31.05.2016р. "Про скасування рішень сесії Теребовлянської міської ради від 08.12.2000 р. № 224, від 30.09.1997р. № 244, від 31.03.2016 р. № 230", згідно якого визнано таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 26,33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення Теребовлянської міської ради третього скликання від 08.12.2000 року за №224 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку" та п. З даного рішення, згідно якого скасовано рішення Теребовлянської міської ради від 31.03.2016 року № 230 "Про припинення права користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 за Теребовлянським районним споживчим товариством ";

- під час розгляду даного спору встановлено, що відповідно до п.2 Постанови ЦК Компартії України і Ради Міністрів УРСР від 14.04.1987 року №124 "Про заходи по поліпшенню роботи колгоспних ринків" всі ринки із системи Міністерства торгівлі УРСР були безоплатно передані споживчій кооперації. На виконання Постанови ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 26.07.1987року №265 "Про заходи по поліпшенню колгоспних ринків" та Постанови ЦК Компартії України і Ради Міністрів УРСР від 14.04.1987року №124 відповідно до рішення виконкому Тернопільської обласної ради народних депутатів від 30.07.1987року у підпорядкування Тернопільської облспоживспілки було передано обласну об'єднану дирекцію колгоспних ринків. Передача колгоспного ринку по АДРЕСА_1) проведена, згідно акту безоплатного прийому-передачі від 30.06.1987р.;

- як зазначено в рішенні Конституційного Суду України, в справі за конституційним зверненням Центральної спілки споживчих товариств України про офіційне тлумачення положень п.1 ст.9, п.1 ст.10 Закону України "Про споживчу кооперацію", ч.4 ст.37 Закону України "Про кооперацію" (справа про захист права власності організації споживчої кооперації) від 11.11.2004 року №16-рп/2004, безоплатна передача колгоспних ринків організаціям споживчої кооперації не суперечила чинному на той час законодавству, внаслідок чого ці ринки, як цілісні майнові об'єкти перейшли у володіння і користування організацій споживчої кооперації, які відповідно до положень Закону України "Про власність" набули права власності на передане їм майно на підставі правовстановлюючих документів;

- Теребовлянське районне споживче товариство, відповідно до витягу від 12.03.2015р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, індексний номер 34812292, має у власності нерухоме майно - цілісний майновий комплекс ринку по АДРЕСА_1, для обслуговування і функціонування якого позивачем видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_3;

- рішеннями у господарських справах № 921/377/16-г/17 про визнання недійсним державного акту від 12.02.2001р., серії НОМЕР_2 на право постійного користування землею (в позові Теребовлянської міської ради до Теребовлянського районного споживчого товариства відмовлено); № 921 /330/16-г/17 за позовом Теребовлянського районного споживчого товариства до Теребовлянської міської ради про визнання недійсним рішення (позов задоволено частково, визнано недійсним рішення Теребовлянської міської ради сьомої сесії сьомого скликання № 543 від 31.05.2016р. "Про скасування рішень сесії Теребовлянської міської ради від 08.12.2000р. № 224, від 30.09.1997р. № 244, від 31.03.2016 р. № 230", а саме: - п.1 рішення, згідно якого визнано таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 26,33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення Теребовлянської міської ради третього скликання від 08.12.2000 року за №224 "Про затвердження матеріалів інвентаризації земельної ділянки, яка є в користуванні Теребовлянського РайСТ для обслуговування приміщень та функціонування ринку"; - п. З рішення, згідно якого скасовано рішення Теребовлянської міської ради від 31.03.2016 року № 230 "Про припинення права користування частиною земельної ділянки по АДРЕСА_1 за Теребовлянським районним споживчим товариством "), встановлено, що Державний акт від 12.02.2001р., серії НОМЕР_2 на право постійного користування землею виданий відповідно до вимог діючого законодавства, не є сфальсифікованим, а Теребовлянське районне споживче товариство є належним землекористувачем даної земельної ділянки.

Таким чином, наявність у Теребовлянського районного споживчого товариства Державного акту на право постійного користування землею, відповідність якого вимогам чинного законодавства встановлена рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.11.2016р. у справі № 921/377/16-г/17, залишеного без змін Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 11.01.2017р., спростовує доводи апелянта.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд, вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте, з урахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 09.02.2017 року в справі №921/750/16-г/4 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи направити на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 11.04.2017 р.

Головуючий -суддя Малех І. Б.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.