ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
УХВАЛА

"10" квітня 2017 р.Справа № 924/200/17

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Магера В.В., розглянувши матеріали справи

За позовом заступника керівника Старокостянтинівської місцевої прокуратури, смт. Теофіполь;

до 1. Теофіпольської районної державної адміністрації, смт. Теофіполь;

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна 2001", смт. Теофіполь;

про - визнання недійсним розпорядження №60/2016-р від 03.03.2016р.;

- визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 14.03.2016р.

Представники сторін:

від позивача (прокурор): ОСОБА_1 - службове посвідчення №035772 від 21.09.2015р.;

від відповідача-1: не прибув;

від відповідача-2: ОСОБА_2 - за довіреністю №33/2 від 30.08.2016р.

Суть спору: Прокурор в інтересах держави звернувся із позовом до суду про визнання недійсним розпорядження №60/2016-р від 03.03.2016р.; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 14.03.2016р., що укладений між відповідачами.

В обґрунтування позову прокурор посилається на те, що спірним розпорядженням та договором відповідачу-2 надано в користування земельну ділянку, яка є нерозподіленою (невитребувані) власниками земельних часток (паїв). Таким чином відповідач-1 перевищив свої повноваження щодо розпорядження цією земельною ділянкою.

Прокурор у судове засідання 10.04.2017р. прибув, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Відповідач-1 повноважного представника у судове засідання 10.04.2017р. не направив, поважні причини неявки не вказав.

У письмовому відзиві на позов від 07.04.2017р. зазначив, земельна ділянка сільськогосподарського призначення, загальною площею 29,8100 га, (сіножаті), яка передана в оренду, попередньо перебувала в колективній власності КСП „Арсенал та відображена в Проекті паювання земель колективної власності КСП „Арсенал, відноситься до нерозподілених (не витребуваних) земельних ділянок колишнього сільськогосподарського підприємства „Арсенал.

Відповідно до вимог ст.13 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) нерозподілені (не витребувані) земельні ділянки за рішенням районної державної адміністрації можуть передаватись в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку.

Резюмуючи ст.9 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) слід констатувати, що нерозподілені земельні ділянки - це ділянки, що підлягали розподілу між власниками земельних часток (паїв) проте не були розподілені на загальних зборах співвласників.

Із аналізу поданих прокурором доказів та наявних графічних матеріалів, вбачається, що спірна земельна ділянка нерозподілена (не витребувана) між власниками земельних часток (паїв).

Таким чином, спірна земельна ділянка, яка перебувала у колективній власності членів сільськогосподарського підприємства на даний час нерозподілена між власниками земельних часток (паїв), а тому Теофіпольська районна державна адміністрація, діяла в межах та у спосіб визначений законом.

Натомість вважає, що прокурор помилково прийшов до висновку, що земельна ділянка відноситься до державної форми власності. Зокрема, рішення про вилучення земельної ділянки площею 29,8100 га із колективної форми власності та переведення її у державну форму власності відсутнє.

Зазначає, що прокурор не дослідив правову природу земельної ділянки, яку передано райдержадміністрацією в оренду ТОВ „Україна 2001 та проігнорував ту обставину, що остання мала бути розподілена між членами колективного сільськогосподарського підприємства (власниками земельних часток (паїв).

До того моменту, коли земельна ділянка буде розподілена між власниками земельних часток (паїв), вона носить правовий статус невитребувана (нерозподілена) земельна ділянка, розпоряджаються такими земельними ділянками районні державні адміністрації.

Так, в графічних матеріалах по передачі земельних часток (паїв) в натурі з виготовленням державних актів на право приватної власності на землю членам КСП „Арсенал Карабіївської сільської ради, чітко відображена земельна ділянка, частина якої площею 29,8100 га, передана в оренду ТОВ „Україна 2001 сіножаті, яка при необхідності може бути розділена між власниками земельних часток (паїв).

У зв'язку з тим, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження земельна ділянка, площею 29,8100 га не була розподілена, вона має правовий статус як невитребувана земельна ділянка. Таким чином відповідач зазначає, що земельна ділянка, яка перебуває у колективній власності, та не була розпайована між членами, відноситься до невитребуваних (нерозподілених) земель колишнього сільськогосподарського підприємства.

З огляду на викладене просить відмовити у позові.

Відповідач-2 у письмовому відзиві на позов, проти позову заперечує посилаючись на те, що у відповідності до вимог ст.13 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток (паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок у письмовій формі, у разі якщо відоме їх місцезнаходження.

Але, на думку позивача земельна ділянка з кадастровим номером №:03:001:0052 віднесена до земель колективної власності КСП „Арсенал, тому позивач приходить до висновку, що вищезазначена земельна ділянка не відноситься до нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок, і тому позивач стверджує, що положення вимог ст.13 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) не підлягали застосуванню.

При цьому, в підтвердження такої правової позиції позивач спирається на єдиний доказ, а саме: „... у колективну власність КСП „Арсенал передано землі загальною площею 2301,5 га., право колективної власності на вказану земельну ділянку посвідчено Державним актом серія ХМ 013 від 01.12.1995 року.

Разом із тим, згідно інформації відділу Держгеокадастру у Теофіпольському районі від 16.01.2017р. №10-2219-99.0-85/2-17 відповідно до державного акта від 01.12.1995р. серія ХМ 013 спірна земельна ділянка віднесена до земель колективної власності КСП „Арсенал, яка підлягала розподілу між власниками земельних часток (паїв).

Звертає увагу суду на те, що насправді в листі Відділу Держгеокадастру у Теофіпольському районі Хмельницької області від 16.01.2017р. за №10-2219-99.0-85/2-17 зазначено, що „відповідно до земельно-облікових документів, наявних у Відділі дана земельна ділянка відносилась до колективної власності ТОВ „Арсенал, як нерозподілені (не витребувані) землі, які підлягали розподілу між власниками земельних ділянок (паїв).

Отже, це спростовує твердження позивача про те, що в даному випадку при виданні розпорядження від 03.03.2016р. та укладені спірного договору оренди землі №1 від 14.03.2016р. не підлягали застосуванню приписи статті 13 Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Разом із тим, звергаємо увагу суду, що після укладення спірного договору оренди землі №1 від 14.03.2017р. ТОВ „Україна 2001 є добросовісним користувачем земельної ділянки.

Якщо і вважати, що Теофіпольська РДА Хмельницької області помилково видала розпорядження №60/2016-р від 03.03.2016р., на підставі якого було укладено договір оренди землі №1 від 14.03.2016р. між Теофіпольською РДА та ТОВ „Україна 2001, то необхідно було врахувати, правову позицію Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні від 20.01.2012р. "Рисовський проти України" зазначено, що ризик будь якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись па саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися па саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є „гарантією стабільності суспільних відносин, яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Більше того, ні сторона відповідача, ні державний орган, який здійснював державну реєстрацію договору оренди, знаючи, що реєстрація договору, на їх думку, вчинена незаконно, не оскаржили в судовому порядку його державну реєстрацію. Державна реєстрація не визнана незаконною та не скасована в судовому порядку.

Законом України №475/97 від 17.07.1997р. ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. (надалі - „Конвенція) та Перший протокол до Конвенції, отже відповідно до ст.9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст.17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична особа (чи юридична особа) має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція „майна в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися „правом власності, а відтак і „майном. До таких активів може відноситися вважатися „правом власності, а відтак і „майном. До таких активів може відноситися право оренди (рішення у справі „Іатрідіс проти Греції від 25.03.1999р., заява №311107/96, п.54).

Отже, право оренди земельної ділянки також є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення оспорюваного рішення та укладання договору оренди земельної ділянки гарантується ст.ст.1, 8, 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини „Стретч проти Сполученого Королівства від 24.06.2003р., майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

У вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: „наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бутті підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

Також, у цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на її майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце „непропорційне втручання у право заявника па мирне володіння своїм майном та правом на це майно, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Європейський Суд наголошує на тому, що особа на користь якої органом влади прийняте певне рішення, має повне право розумно очікувати, що якщо місцевий орган влади вважає, що в нього є певна компетенція, то така компетенція дійсно існує, а тому визнання незаконності дій органу влади не повинно змінювати відносини прав, які виникли внаслідок такої дії органу влади.

Таким чином, визнання рішення, дій чи бездіяльності, згідно якого особа отримала майно від держави чи від іншої особи, та подальше позбавлення її цього майна чи права на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим.

Представник відповідача-2 у судове засідання 10.04.2017р. прибув, проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві на позов від 10.04.2017р.

Згідно із п.3 ч.1 ст.77 ГПК України, господарський суд відкладає розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, зокрема у звязку із необхідністю витребування нових доказів у справі.

Розглянувши матеріали справи, приймаючи до уваги необхідність витребування нових доказів у справі щодо правового статусу спірної земельної ділянки, спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому суд вважає за необхідне з метою повного, всебічного та обєктивного дослідження усіх обставин відкласти розгляд справи на іншу дату.

Керуючись ст.ст.77, 86 Господарського процесуального кодексу України, СУД-

УХВАЛИВ:

Розгляд справи №924/200/17 відкласти на 10:00 "20" квітня 2017 р..

Засідання відбудеться в приміщенні господарського суду Хмельницької області за адресою: м.Хмельницький, Майдан Незалежності, 1, зал № 306.

Прокурору та відповідачу-1 надати суду докази щодо правового статусу спірної земельної ділянки, зазначивши у чиїй власності (користуванні) вона знаходиться, чи здійснювалося її розпаювання. Запитувану інформацію підтвердити належними доказами.

Суддя В.В. Магера

Віддрук. 2 прим.:

1 - до справи,

2 - відповідачу-1 (30600, Хмельницька обл., Теофіпольський район, смт. Теофіполь, вул. Небесної Сотні, 19);

рекоменд. із повідомл. про вручення.