КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2017 р. Справа№ 910/20762/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Кропивної Л.В.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Руденко М.А.

секретар судового засідання Борух А.С.

за участю представників:

від позивача: Яців О.Р. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача: Пясецький Д.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ"

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017р.

у справі №910/20762/16 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК"

до відповідача Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ"

про стягнення 143 499,08 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" про стягнення 31 469,74 грн. заборгованості за несплаченими процентами, 23 143,91 грн. пені за порушення строків повернення кредиту та 88 885,43 грн. пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом.

Умотивуючи позовні вимоги, позивач вказував, що рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2008р. у справі №25/237 встановлено порушення умов кредитного договору №241 від 22.04.2004р., присуджено до стягнення з відповідача у примусовому порядку борг у розмірі 23 261,00 грн. та проценти за користування кредитом 15 486,15 грн. Відповідачем грошові зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду, і рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2013р. у справі №910/15200/13 стягнуто проценти за користування кредитом за період з 01.08.2008р. по 25.07.2013р., пеню за порушення строків повернення кредиту, пеню за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період з 25.07.2012р. по 25.07.2013р.

Враховуючи неналежне виконанням відповідачем умов кредитного договору №241 від 22.04.2004р. стосовно своєчасної сплати боргу, що встановлено вищезазначеними судовими рішеннями, позивач нарахував до стягнення з відповідача 31 469,74 грн. заборгованість за несплаченими процентами, 23 143,91 грн. пені за порушення строків повернення кредиту та 88 885,43 грн. пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, за період з 26.07.2013р. по 04.07.2016р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.02.2017р. позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк "УКРГАЗБАНК" 31 469,74 грн. заборгованості за несплаченими процентами, 23 143,91 грн. пені за порушення строків повернення кредиту, 88 885,43 грн. пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та 2 152,49 грн. судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Державне підприємство "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просило скасувати оскаржуване рішення повністю, прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Наводячи підстави, з яких порушено питання про перегляд оскаржуваного рішення, скаржником зазначено про прийняття судом першої інстанції рішення, яке не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також на неправильне встановлення обставин справи.

На думку апелянта, позовні вимоги безпідставні, оскільки зобов'язання за кредитним договором були виконанні боржником у повному обсязі 01.09.2015 року, доказом чого є надані ним платіжні доручення № 1062 від 01.09.2015р. на суму 42 7326,92 грн. та № 1061 на суму 79 417,46 грн. про перерахування вказаних сум на рахунок Державної виконавчої служби. Остання здійснила перевід коштів на рахунок кредитора, за винятком сум судового збору, меморіальними ордерами № 9729-24125 від 04.07.2016р., а суму 15 486,15 грн. та № 9729-24122 від 04.07.2016р. на суму 56 877,37 грн. За вказаних обставин, вважав апелянт, він не повинен сплачувати пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом та пені за прострочення у сплаті процентів за користування кредитом за період з 01.09.2016р., адже не відповідає за дії органів ДВС.

Крім цього, на думку апелянта, судом першої інстанції не надано належної оцінки тій обставині, що ДП «Укртранснафтопродукт» не є належним відповідачем у справі, оскільки запису про припинення позичальника за договором з банком - ДП «Кременчуцьке управління магістральних нафтопродуктопроводів» Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та формувань (далі -ЄДР) відсутній.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017р. визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Кропивна Л.В. судді: Руденко М.А., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017р. прийнято до розгляду апеляційну скаргу Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" та порушено апеляційне провадження у справі №910/20762/16, розгляд скарги призначено на 29.03.2017р.

24.03.2017р. до Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в якому його представник вказував на законність рішення суду першої інстанції та необґрунтованість апеляційної скарги.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 28.03.2017р., у зв'язку з перебуванням судді Смірнової Л.Г. на лікарняному, змінено та сформовано новий склад колегії: головуючий суддя Кропивна Л.В., судді: Руденко М.А., Пономаренко Є.Ю.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення сторін, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.04.2004р. між Відкритим акціонерним товариством Акціонерний банк "Укргазбанк" (після зміни організаційно-правової форми - Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "Укргазбанк" (далі - банк) та Державним підприємством "Кременчуцьке управління магістральних нафтопродуктів", правонаступником якого є Державне підприємство "Укртранснафтопродукт" (далі - позичальник) було укладено Кредитний договір №241 (далі -договір, кредитний договір) ,за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 76 136,00 грн. на строк з 22.04.2004р. по 21.04.2007р. із сплатою процентів за користування кредитом виходячи з 23% річних (п. 1.1. договору).

За умовами п.п. 3.1.1, 3.3.1 договору банк зобов'язується відкрити позичальнику позичковий рахунок № та перерахувати позичальнику кредит в межах суми 76 136,00 грн. з позичкового рахунку № на поточний рахунок позичальника №260011694 в Полтавській філії ВАТ АБ "Укргазбанк", МФО 331520. Позичальник зобов'язується використати кредит на зазначені в пункті 1.1 договору цілі і повернути в отриманій сумі, не пізніше 21.04.2007р. на рахунок № в Полтавській філії ВАТ АБ "Укргазбанк", МФО 331520, щомісячно рівними частками в сумі 2 115,00 грн.,і не пізніше останнього банківського дня місяця.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.07.2008р. у справі №25/237, позовні вимоги ВАТ АБ "Укргазбанк" задоволено повністю та стягнуто з ДП "Укртранснафтопродукт" заборгованість по кредиту за кредитним договором №241 від 22.04.2004р. у розмірі 23 261,00 грн., проценти за користування кредитом у розмірі 15 486,15 грн., державне мито у розмірі 467,00 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 118,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.11.2013р. у справі №910/15200/13, позовні вимоги ПАТ АБ "Укргазбанк" задоволено повністю. Стягнуто з ДП "Укртранснафтопродукт" проценти за користування кредитом за кредитним договором №241 від 22.04.2004р. за період з 01.08.2008р. по 25.07.2013р. у розмірі 56 877,37 грн., пеню за порушення строків повернення кредиту у розмірі 3 465,90 грн., пеню за порушення строків сплати процентів за користування кредитом у розмірі 9 915,74 грн. за період з 25.07.2012р. по 25.07.2013р. та судовий збір у розмірі 1 720,50 грн.

Нормами статті 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Спір у справі виник у зв'язку з несвоєчасною сплатою суми заборгованості за кредитним договором №241 від 22.04.2004р., встановлену судовими рішеннями та присуджену до стягнення з відповідача у примусовому порядку. Враховуючи, що борг відповідачем повністю сплачено 04.07.2016р. позивачем нараховано до стягнення з боржника 31 469,74 грн. заборгованість за несплаченими процентами, 23 143,91 грн. пені за порушення строків повернення кредиту та 88 885,43 грн. пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за період 26.07.2013р. по 04.07.2016р. неналежного виконання позичальником умов кредитного договору №241 від 22.04.2004р.

Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України місцем виконання грошового зобов'язання, якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання.

Статтею 536 Цивільного кодексу України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Зі змісту ст.ст. 525, 526 ЦК України випливає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Перерахування органом ДВС стягувачу коштів з боржника за результатом виконання вищезазначених судових рішень відбулося 04.07.2016р., що підтверджується наявними у матеріалах справи меморіальними ордерами №9729_24126 на суму 23 261,00 грн., №9729_24125 від на суму 15 486,15 грн. та №9729_24122 на суму 56 877,37 грн.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених Кредитним договором та чинним законодавством.

Посилання апелянта на ту обставину, що зазначене рішення суду було виконано в добровільному порядку відповідачем 01.09.2015р., тоді як лише 04.07.2016р. виконавча служба перерахувала грошові кошти стягувачеві , колегія суддів відхиляє, оскільки при виконанні судового рішення органом ДВС добровільність виконання боржником судового рішення виключається.

Згідно з приписами п. 30.1 ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а тому безпідставним є посилання скаржника про припинення його грошових зобов'язань з моменту зарахування коштів на рахунок ВДВС.

Враховуючи встановлене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 31 469,74 грн. заборгованості за несплаченими процентами, у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору №241 від 22.04.2004р. за період з 26.07.2013р. по 04.07.2016р., документально підтверджені та обґрунтовані, тож підлягають задоволенню.

Відповідачем вказана заборгованість не спростована, доказів її погашення до матеріалів справи не надано.

Позивач нарахував та просив господарський суд стягнути з відповідача 23 143,91 грн. пені за порушення строків повернення кредиту та 88 885,43 грн. пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору №241 від 22.04.2004р. за період з 26.07.2013р. по 04.07.2016р.

Статтею 230 Господарського кодексу України порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 3.2.3 Кредитного договору встановлено, що у разі недотримання позичальником зобов'язань щодо повернення кредиту та/або сплати процентів в строки, визначені пунктом 3.3.1 цього Договору банк має право, розірвати договір у односторонньому порядку шляхом направлення на адресу позичальника письмового одностороннього правочину банку, і достроково стягнути кредит та проценти за його використання, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, обчисленої від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочки виконання зобов'язання, від дня виникнення такої прострочки до повного погашення заборгованості, але в межах позовної давності визначеної пунктом 3.3.3 цього договору.

Згідно до умов 3.3.3 договору, за порушення строків (визначених в цьому договорі) повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов'язаний сплатити банку неустойку (пеню) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період існування заборгованості, обчисленої від суми простроченого платежу за кожен день прострочення виконання зобов'язань від дня виникнення такого прострочення до повного погашення заборгованості, але в межах строків позовної давності. Строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків понесених банком під час виконання умов цього договору.

Перевіривши здійснені позивачем розрахунки, апеляційний суд встановив, що вимоги щодо стягнення 23 143,91 грн. пені за порушення строків повернення кредиту та 88 885,43 грн. пені за порушення строків сплати процентів за користування кредитом за загальний період з 26.07.2013р. по 04.07.2016р. арифметично вірні та обґрунтовані, тож підлягають задоволенню у встановленому розмірі.

Посилання апелянта на те, що ДП "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" є неналежним відповідачем, оскільки кредитний договір був укладений між позивачем та ДП «Кременчуцьким управлінням магістральних нафтопродуктопроводів», яке на дату звернення позивача з позовом, відповідно даним ЄДР знаходиться у стані припинення та до нього не перейшли права та обов'язки позичальника.

Таке твердження не ґрунтується на положеннях закону.

Міністерство Палива та енергетики України Наказом №76 від 13.03.2006р. «Про створення ДП «Укртранснафтопродукт», припинило діяльність державних підприємств, в тому числі ДП «Кременчуцьке підприємство магістральних нафтопродуктопроводів» шляхом реорганізації у формі злиття та утворило на їх базі ДП «Укртранснафтопродукт», яке стало правонаступником прав і обов'язків ДП «Кременчуцьке підприємство магістральних нафтопродуктопроводів», що передбачено п. 3.3 Статуту ДП «Укртранснафтопродукт», затвердженого 28.03.2006р. Міністерством палива та енергетики.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 104 ЦК України у разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов'язки переходять до правонаступників за передавальним актом ( ч. 2 ст. 107 ЦК України).

Згідно з п. 3.3 Статуту державного підприємства «Укртранснафтопродукт» (від 28.03.2006р.) підприємство створене в результаті реорганізації (у формі злиття) державного підприємства «Кременчуцьким управлінням магістральних нафтопродуктопроводів» та Державного підприємства «Лубенське районне управлінням магістральних нафтопродуктопроводів» та є правонаступником всіх прав та обов'язків зазначених підприємств.

Згідно з даними ЄДР ДП «Укртранснафтопродукт» 4.05.2006, номер запису 1 , є правонаступником ДП «Кременчуцьким управлінням магістральних нафтопродуктопроводів» та ДП «Лубенське районне управлінням магістральних нафтопродуктопроводів».

У відповідності до положень ч. 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом.

Таким чином, з дати державної реєстрації відповідача - ДП «Укртранснафтопродукт» до нього перейшли всі права та обов'язки позичальника за кредитним договором №241 від 22.04.2004р. ДП «Кременчуцьким управлінням магістральних нафтопродуктопроводів», а відповідно позов був пред'явлений належному відповідачу, який є правонаступником позичальника у договорі, з якого виникли правовідносини.

До того ж, при поданні скарги на дії ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві по справі № 25/237 відповідач не заперечував набуття ним прав та обов'язків одного з правопоредників - ДП «Кременчуцьким управлінням магістральних нафтопродуктопроводів».

Відповідач також просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, про що було заявлено у місцевому господарському суді.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 254 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до положень статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З матеріалів справи вбачається, що позивач двічі звертався до господарського суду з позовами про захист свого права та охоронюваного законом інтересу, в яких заявляв про стягнення заборгованості у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору №241 від 22.04.2004р., відтак позовна давність була перервана двічі (у 2008р. та 2013р.). Крім цього, відповідачем була здійснена часткова оплата заборгованості за кредитним договором 01.09.2015р., таким чином позовна давність була перервана у зв'язку із вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання свого боргу.

Таким чином, оскільки право та охоронюваний законом інтерес позивача порушено відповідачем, і підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог відсутні, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Доводи апелянта про те, що відповідачем було сплачено заборгованість за кредитним договором -необґрунтовані, оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій за період, який передував виконанню державним виконавцем рішень суду від 19.11.2013р. по справі №910/15200/13 та від 15.07.2008р. у справі №25/237 про стягнення сум інших заборгованостей та санкцій за порушення умов договору за інші періоди.

Разом з тим, надана позивачем довідка №15932/5752/2016 від 01.06.2016р. про відсутність заборгованості відповідача на 31.05.2016р. перед АБ «Укргазбанк» не спростовує інших доказів, наявних у справі, та встановлених судом обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського РУЮ у місті Києві, не підлягає задоволенню, рішення з господарського спору не може вплинути на права або обов'язки останнього, а вирішення господарського спору не порушує прав чи інтересів ВДВС.

З огляду на встановлене, судова колегія не вбачає підстав для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення у даній справі, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017р. у справі №910/20762/16 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний судовий акт - без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покладається на апелянта.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017р. у справі №910/20762/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.02.2017р. у справі №910/20762/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/20762/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.В. Кропивна

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Руденко