ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа № 914/2704/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.,

суддів: Бонк Т. Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участі представників сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_2 (довіреність Lvz 007.2.4-11-0117 від 03.01.2017);

від третьої особи не зявився;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» №Lv007/2-CK-253-0117 від 18.01.2017,

на рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017

у справі № 914/2704/16, суддя Мороз Н.В.

за позовом публічного акціонерного товариства «Укрнафта», м. Київ

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут», м.Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

про стягнення вартості транспортування природного газу

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 10.01.2017 частково задоволено позов публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення вартості транспортування природного газу.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь публічного акціонерного товариства «Укрнафта» 74 051,77 грн. основного боргу, 11 350,16 грн. - пені, 10 787,26 грн. інфляційних втрат, 2 970,19 грн. - 3 % річних.

Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог, а саме: 262,83 грн. - пені, 1801,54 грн. інфляційних втрат, 180,05 грн. - 3 % річних

Вказане рішення суду мотивоване тим, що з врахуванням часткової оплати ТОВ «Львівгаз збут» за договором №15/268-г в останнього за період з серпня 2015 року по грудень 2016 року утворилася заборгованість в сумі 74 051,77 грн., яка відповідачем не спростована.

Враховуючи відсутність прострочення зобовязання з оплати за послуги по транспортуванню газу за грудень 2016, суд першої інстанції дійшов висновку, що стягненню підлягає пеня в розмірі 11 350,16 грн., 2 970,19 грн. - 3% річних, 10 787,26 грн. інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (відповідач) просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ПАТ «Укрнафта» (позивачем) не надавались ТОВ «Львівгаз збут» (відповідачу) послуги з транспортування природного газу, оскільки останнє не мало в наявності природного газу, а підписані акти приймання-передачі є безтоварними.

Зазначає, що суд першої інстанції, прийнявши заяву позивача про збільшення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних фактично змінив і предмет і підстави первісного позову, заявивши самостійні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Заборгованість за надані у вересні грудні 2016 року послуги з транспортування природного газу, яка була заявлена позивачем заявами про збільшення розміру позовних вимог, виникла вже після звернення позивача до господарського суду з первісною позовною заявою.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Укрнафта» просить залишити рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву зазначає, що оскільки відповідачем не виконувались договірні зобовязання за договором №15/268-Г від 29.06.2015 в частині оплати за фактично надані послуги по транспортуванні природного газу, правильними є висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову.

Представник позивача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Відтак суд визнав їх неявку без поважних причин, та вирішив за можливе слухати справу по суті.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.04.2017 підтримав доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017 та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову. Додатково уточнив, що спірний договір №15/268-Г від 29.06.2015 є недійсним, оскільки підписаний не уповноваженою на це особою зі сторони позивача.

Додатково заявив клопотання про витребування оригіналів договору та докази повноваження представника позивача на його підписання. В суді першої інстанції не заявляв цього клопотання та не оспорював дійсності укладеного договору між сторонами.

У відповідності до вимог процесуального законодавства, представником відповідача як не виконані вимоги ст.38 ГПК України щодо їх витребування так і вимоги ст.101 ГПК України, оскільки представником позивача необґрунтовано неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та часткове скасування рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що між ПАТ «Укрнафта» (позивач) (газотранспортне підприємство) та ТОВ «Львівгаз збут» (відповідач) (замовник) укладений договір №15/268-Г від 29.06.2015 (а.с.10-16,т.1) на транспортування природного газу магістральними (та/або власними) трубопроводами.

Згідно п. 1.1. договору №15/268-Г від 29.06.2015, газотранспортне підприємство (ПАТ «Укрнафта») зобов'язується надати замовнику (ТОВ «Львівгаз збут») послуги з транспортування природного газу із НЗП «Старий Самбір» в газорозподільну систему замовника (для потреб населення) через газорозподільну систему Стрілковичської дільниці по своїх внутрішньопромислових газопроводах, комунікаціях, а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування природного газу власними трубопроводами газотранспортного підприємства в розмірі, у строки та порядку, передбачені умовами договору.

Відповідно до п. 2.3.-2.5. договору №15/268-Г від 29.06.2015, газотранспортне підприємство (ПАТ «Укрнафта») є власником газу, що передається замовнику (ТОВ «Львівгаз збут»). Замовник приймає газ газотранспортного підприємства на пунктах приймання-передачі (ГРП «Стрілковичі») та транспортує його далі в загальному потоці в газорозподільні мережі. Приймання-передача газу в пунктах приймання-передачі та на ГРС здійснюється відповідно до порядку доступу до Єдиної газотранспортної системи України, який затверджується Національною Комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Послуги з транспортування газу оформлюються газотранспортним підприємством і замовником актами наданих послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами. У випадку, якщо замовник та/або його споживачі безпосередньо підключені до магістрального трубопроводу газотранспортного підприємства, кількість протранспортованого газотранспортним підприємством газу замовнику та/або його споживачам визначається за даними комерційних вузлів та приладів обліку газу, установлених на ГРС. Якщо замовник та/або його споживачі отримують газ з мережі газорозподільного підприємства, даними для складання актів наданих послуг є дані газорозподільного підприємства про обсяги протранспортованого ним газу замовнику та/або його споживачам (п. 3.1. договору №15/268-Г від 29.06.2015).

Отже, умовами спірного договору передбачено надання ПАТ «Укрнафта» (позивач) послуг ТОВ «Львівгаз збут» (відповідач) з транспортування природного газу саме внутрішньопромисловими трубопроводами.

Статтею 1 Закону України «Про трубопровідний транспорт», який був чинний на момент укладення спірного договору та є чинним на теперішній час, визначено, що магістральний трубопровід - технологічний комплекс, що функціонує як єдина система і до якого входить окремий трубопровід з усіма об'єктами і спорудами, зв'язаними з ним єдиним технологічним процесом, або кілька трубопроводів, якими здійснюються транзитні, міждержавні, міжрегіональні поставки продуктів транспортування споживачам, або інші трубопроводи, спроектовані та збудовані згідно з державними будівельними вимогами щодо магістральних трубопроводів; промислові трубопроводи (приєднані мережі) - всі інші немагістральні трубопроводи в межах виробництв, а також: нафтобазові, внутрішньопромислові нафто-, газо- і продуктопроводи, міські газорозподільні, водопровідні, теплопровідні, каналізаційні мережі, розподільчі трубопроводи водопостачання, меліоративні системи тощо.

З врахуванням зазначеного вище, внутрішньопромислові трубопроводи є промисловими трубопроводами та не відносяться до магістральних трубопроводів.

З аналізу чинного на момент укладення спірного договору Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та Закону України «Про ринок природного газу», що набрав чинності 01.10.2015, вбачається, що надання позивачем послуг з транспортування внутрішньопромисловими трубопроводами не підпадало під дію цих законів.

Отже, судами встановлено, що в межах спірного договору позивач не здійснює транспортування природного газу магістральними трубопроводами та/чи газотранспортною системою, а по суті надає послуги з переміщення природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, тому цей вид діяльності не підпадає під ліцензування та обмеження, встановлені Законом України «Про ринок природного газу» та Кодексом газотранспортної системи, що набрали чинності після укладення спірного договору.

Враховуючи вищенаведене безпідставними є доводи апелянта про необхідність ліцензування такої діяльності позивача.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 ГК України).

За своєю правовою природою спірний договір є договором надання послуг, правовідносини за яким врегульовуються Цивільним кодексом України, зокрема, ст. 901 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Таким чином, суди дійшли висновку, що законодавством України не передбачено заборон на укладення договору про надання послуг з транспортування природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами.

Послуга з транспортування (переміщенню) природного газу внутрішньопромисловими трубопроводами, яку надає ПАТ «Укрнафта» для ТОВ «Львівгаз збут» регулюється на договірних засадах, які узгоджені сторонами.

ПАТ «Укрнафта» здійснює господарську діяльність щодо надання послуг з транспортування (переміщення) природного газу, власником/продавцем якого не являється.

Згідно п. 11.1. договору, він набирає чинності з 01.07.2015 р. та укладається на строк до 31.12.2015 р. включно та вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення строку дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

Договір недійсним не визнавався, у спірний період сторонами розірваний не був, вимог щодо цього сторонами не заявлялось як в суді першої інстанції, так і в іншому судовому провадженні.

Покликання представника відповідача на ту обставину, що договір зі сторони позивача підписаний неуповноваженою особою, базується на припущеннях і так судом не розцінюється, оскільки сторони вчинили дії на його виконання шляхом підписанням актів приймання наданих та отриманих послуг за ним, тобто вчинили конклюдентні дії , що виражають волю встановити правовідносини.

Пунктами 3.2.-3.4. договору №15/268-Г від 29.06.2015, газотранспортне підприємство до п'ятнадцятого числа місяця, наступного за звітним, направляє замовнику чотири примірники акта наданих послуг за звітний місяць, підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газотранспортного підприємства. Замовник протягом двох днів з дати одержання акта наданих послуг зобовязується повернути газотранспортному підприємству два примірники оригіналу акта наданих послуг, підписаних уповноваженим представником та скріплених печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню, зокрема, у судовому порядку. До прийняття рішення судом відповідні розрахунки за вартість послуг з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються відповідно до даних газотранспортного підприємства. Акти наданих послуг є підставою для проведення остаточних розрахунків замовника з газотранспортним підприємством.

Розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики. Газотранспортне підприємство зобов'язується розміщувати інформацію про чинні тарифи на своєму офіційному веб-сайті та в засобах масової інформації (п. 5.1.).

Тарифи, визначені в пункті 5.1 договору, є обовязковими для сторін з дати набрання ними чинності. Визначена на їх основі вартість послуги буде застосовуватись сторонами при складанні актів наданих послуг та розрахунках за ці послуги згідно з умовами Договору (п. 5.2.).

Розрахунковий період за договором становить один місяць з 900 години першого дня місяця до 900 години першого дня наступного місяця включно. Вартість послуг з транспортування газу за місяць визначається як добуток тарифу на загальну кількість протранспортованого газу, визначеного згідно з розділом 4 договору, та податку на додану вартість (п. 5.3.).

Вартість фактично наданих Газотранспортним підприємством Замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг (п. 5.4.).

Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється Замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться Замовником до двадцятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. У платіжних дорученнях Замовник повинен обов'язково вказувати номер договору, дату його підписання та звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата. У випадку, якщо у платіжних дорученнях Замовника не зазначено номер договору, дата його підписання, звітний період (місяць, рік), за який здійснюється оплата, Газотранспортне підприємство зараховує кошти, що надійшли від Замовника, у першу чергу як погашення заборгованості за надані послуги з транспортування газу, що виникла перша за часом у попередніх періодах, послуг з транспортування газу в місяці, у якому здійснюється транспортування газу, шляхом щоденного перерахування коштів на рахунок Газотранспортного підприємства в порядку, встановленому алгоритмом розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання газопостачальних підприємств, який затверджується національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (п.5.5).

Як вбачається з матеріалів справи на виконання умов договору між сторонами підписано акти приймання-передачі за період з 31.07.2015 по 31.04.2016 (а.с.18-27, т.1) на загальну суму 48 725,87 грн.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Як унормовано ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні документи повинні мати такі обовязкові реквізити як: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказані вище акти приймання-передачі, за якими здійснено надання послуг по транспортуванню природного газу, містять всі необхідні ознаки визначені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак є первинними документами. Отже, господарські операції щодо надання послуг по транспортуванню природного газу відбулись, а між сторонами виникли договірні відносини щодо надання послуг.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, предметом позову (враховуючи заяву про збільшення позовних вимог від 04.01.2017, яка прийнята судом першої інстанції рішенням від 10.01.2017) є вимога ПАТ «Укрнафта» (позивач) до ТОВ «Львівгаз збут» (відповідач) про стягнення 74 051,77 грн. основного боргу, 11 612,99 грн. - пені, 12 588,80 грн. інфляційних втрат, 3 150,24 грн. - 3 % річних.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідач не виконав свого обовязку за договором №15/268-Г від 29.06.2015 по сплаті наданих позивачем послуг з транспортування газу, які підтверджуються належними доказами, а саме підписаними актами приймання-передачі за період з 31.07.2015 по 31.04.2016 (а.с.18-27, т.1) на загальну суму 48 725,87 грн. Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про задоволення позову в цій частині (стягнення 48 725,87 грн. основної суми заборгованості).

Однак, апеляційний господарський суд не погоджується з висновками місцевого господарського суду в частині стягнення 25 325,90 грн. основного боргу, оскільки вказана сума документально не підтверджена. Надані позивачем акти приймання-передачі, які не підписані відповідачем не є первинними документами в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не є належними та допустимими доказами, що підтверджують здійснення господарської операції. Інших доказів про виконання зобовязання позивачем не надано, а судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене висновки місцевого господарського суду про те, що не підписані відповідачем акти приймання-передачі, не спростовують висновків щодо обсягу природного газу, послуги з транспортування, якого надавались позивачем ґрунтуються на припущенні та є неправильними.

У разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочки (п. 7.3.).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Згідно ст. 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Кодексом, іншими законами та договором.

Таким чином, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п. 2.5 та 2.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013, постанови правовий висновок щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Відповідно до п. 7.2 договору, позивачем за період з 01.01.2016 по 01.01.2017 заявлено пеню в розмірі 11 612,99 грн.

Апеляційний господарський суд, здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені у відповідності до вимог законодавства, з урахуванням здійснення декількох зобовязань на різні суми та у різні дати, з урахуванням норм щодо перебігу строків та моменту виникнення прострочення виконання зобовязання, погодився з розрахунками місцевого господарського суду про обґрунтованість стягнення з відповідача пені в розмірі 9 776,21 грн. за період з 01.01.2016 по 31.05.2016 згідно актів приймання-передачі за період з 31.07.2015 по 31.04.2016 (а.с.18-27, т.1) на загальну суму 48 725,87 грн., які підписані відповідачем.

Однак, неправильними є висновки (розрахунки) суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 1 573,95 грн. пені за період з 31.05.2016 по 31.12.2016 згідно актів приймання-передачі за період з 31.05.2016 по 31.12.2016, які не підписані відповідачем, оскільки останні є неналежними доказами, не підтверджують виникнення обовязку по оплаті, а відтак, і не підтверджують виникнення прострочення.

Щодо заявленого клопотання позивача згідно заяви про збільшення позовних вимог від 04.01.2017 (а.с.91-95, т.2) про стягнення інфляційних втрат в сумі 12588,80 грн. за період з 01.08.2015 по 01.12.2016 та 3% річних в розмірі 3150,24 грн. за період з 01.08.2015 по 01.01.2017, апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі змінити підставу або предмет позову, збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Пунктом 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розяснено, що право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Початок розгляду справи по суті має місце з того моменту, коли господарський суд після відкриття судового засідання, роз'яснення (за необхідності) сторонам та іншим учасникам судового процесу їх прав та обов'язків і розгляду інших клопотань і заяв (про відкладення розгляду справи, залучення до участі в ній інших осіб, витребування додаткових доказів тощо) переходить безпосередньо до розгляду позовних вимог, про що зазначається в протоколі судового засідання.

Апеляційним судом встановлено, що місцевий господарський суд після відкриття судового засідання, розяснення сторонам їх прав та обов'язків перейшов до розгляду справи по суті; тобто, 08.11.2016 місцевим господарським судом розпочато розгляд даної справи по суті, що підтверджено протоколом судового засідання від 08.11.2016 (а.с.139-140, т.1).

В той же час, як свідчать матеріали справи, 05.01.2017 позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, з урахуванням якої судом першої інстанції прийнято рішення.

Як вбачається з поданої до суду позовної заяви, предметом даного позову є стягнення суми основного боргу та пені, а за результатами поданої заяви про збільшення позовних вимог, як було зазначено вище, предметом позову є стягнення суми основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних.

Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Тому, зміна розміру позовних вимог не може бути повязана з предявленням додаткових позовних вимог, про які не заявлялось в позовній заяві.

Висновок місцевого господарського суду про те, що вимога про стягнення інфляційних втрат в сумі 12 588,80 грн. за період з 01.08.2015 по 01.12.2016 та 3% річних в розмірі 3 150,24 грн. за період з 01.08.2015 по 01.01.2017 в даному випадку може бути прийнята до розгляду, не відповідає приписам Господарського процесуального кодексу України, а заява про збільшення позовних вимог від 04.01.2017 в цій частині підлягала поверненню на підставі п.5 ч.1 ст.63 ГПК України.

Відтак рішення місцевого господарського суду в прийнятих вимогах, які підлягали поверненню позивачу, а саме щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 10 787,26 грн. за період з 01.08.2015 по 01.12.2016 та 3% річних в розмірі 2970,19 грн. за період з 01.08.2015 по 01.01.2017 підлягають скасуванню.

Проте вказані порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, не позбавляють позивача права на звернення до господарського суду з вищенаведеними вимогами шляхом подачі нового позову.

З викладеного вбачається, що позивач збільшуючи позовні вимоги, додатково заявив до стягнення з відповідача інфляційні втрати та 3% річних, які не були заявленими до початку розгляди справи по суті, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги є підставними.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищенаведене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017 частковому скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 7 ст. 49 ГПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з платіжного доручення №3999 від 14.09.2016 (а.с.100, т.1) позивачем сплачено 1450 грн. судового збору за подання позовної заяви.

Відповідно до пп. 1 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви розмір судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Отже, ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви становила 1521,05 грн. (101 403,80 грн. / 100% * 1,5%).

Враховуючи, що ціною позову (з урахуванням прийнятої судом першої інстанції заяви про збільшення позовних вимог від 04.01.2017) є 101 403,80 грн., а сума задоволених позовних вимог після розгляду апеляційної скарги становить 58 502,08 грн., сума судового збору, яка є пропорційною до задоволених позовних вимог становить:

1)101 403,80 грн. / 100% * 1,5% = 1521,05 грн. (сума судового збору за подання позовної заяви з урахуванням прийнятої судом першої інстанції заяви про збільшення позовних вимог від 04.01.2017);

2) 58 502,08 грн. / 101 403,80 грн. * 1521,05 грн. = 877,52 грн. (сума судового збору, яка є пропорційною до задоволених позовних вимог та яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача після розгляду апеляційної скарги);

З платіжного доручення №306 від 12.01.2017 (а.с.157, т.2) апелянтом (відповідач) сплачено 1800,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Відповідно до пп. 4 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду апеляційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Отже, враховуючи, що ставка судового збору, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви становила 1521,05 грн., за подання до господарського суду апеляційної скарги скаржник (відповідач) мав сплатити 1673,15 грн. судового збору.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, апеляційний господарський суд, провів розрахунок суми судового збору, яка підлягає відшкодуванню з позивача на користь апелянта (відповідача):

42 901,72 грн. / 101 403,80 грн. * 1673,15 грн. = 707,87 грн. (сума судового збору, яка є пропорційною до задоволених вимог по апеляційній скарзі та яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача після розгляду апеляційної скарги);

Отже, здійснивши взаємозарахування суми судового збору, що має бути відшкодована відповідачем на користь позивача за подання апеляційної скарги та суми судового збору, що має бути відшкодована позивачем на користь відповідача за подання апеляційної скарги, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що відповідач має відшкодувати на користь позивача 169,65 грн. судового збору (877,52 грн.-707,87 грн.=169,65 грн.)

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» частково задоволити.

Рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017 в справі №914/2704/16 частково скасувати.

Відмовити в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Укрнафта» до товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» в частині стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» на користь публічного акціонерного товариства «Укрнафта» 25 325,90 грн. основного боргу, 1 573,95 грн. пені та 10 787,26 грн. інфляційних втрат та 2 970,19 грн. 3% річних.

В решті рішення господарського суду Львівської області від 10.01.2017 в справі №914/2704/16 залишити без змін, а саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення 48 725,87 грн. основного боргу, 9 776,21 грн. пені, та в частині відмовлених позовних вимог про стягнення 262,83 грн. пені, 1801,54 грн. інфляційних втрат, 180,05 грн. 3% річних.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» (м. Львів, вул. Золота, буд. 42, ) на користь публічного акціонерного товариства «Укрнафта» (м.Київ, пров. Несторівський, 3/5, ) 169,65 грн. судового збору.

Місцевому господарському суду видати наказ в порядку ст. 116 ГПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлений 07.04.2017.