ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 911/566/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ в особі Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця», м.Харків

до Приватного підприємства «УКРЗІЗ», м.Вишневе

про стягнення 3993,58 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1

Від відповідача: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м.Київ в особі Регіональної філії «Південна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (далі позивач) до Приватного підприємства «УКРЗІЗ» (далі відповідач) про стягнення 3993,58 грн.

Провадження у справі №911/566/17 порушено відповідно до ухвали суду від 28.02.2017 року та призначено справу до розгляду на 14.03.2017 року.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 14.03.2017 року без поважних причин не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Розгляд справи відкладався до 04.04.2017 року.

В судовому засіданні 04.04.2017 року позивач підтримав позовні вимоги та надав додаткові пояснення у справі. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 04.04.2017 року без поважних причин не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомленими про судове засідання та те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 частини третьої 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, господарський суд встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 28.08.2016 року між ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південна залізниця» (позивач) та ПП «УКРЗІЗ» (відповідач) був укладений Договір поставки № П/НХ-16247/НЮ (далі - Договір) на поставку спецодягу робочого на загальну суму 235 996,80 грн.

21.09.2016 року між сторонами Договору укладено додаткову угоду № 1, згідно з умовами якої змінено ціну Договору на суму 234 916,51 грн.

Пунктом 5.1.2. Договору встановлено, що необхідною умовою поставки є письмова вимога покупця постачальнику на відвантаження товару в кількості та вартості постачання.

01.12.2016 року на адресу відповідача цінним листом була направлена вимога від 01.12.2016 року № НХ07/13-1386 на здійснення поставки товару за укладеним договором на загальну суму 234 916,51 грн.

Відповідно до п. 5.1.1 Договору постачальник здійснює поставку товару впродовж 7 календарних днів з дня отримання письмової вимоги.

Згідно п.п. 3 ч. 1 розділу II Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, які затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року № 958, між районними центрами різних областей України (у тому числі для міст обласного підпорядкування без урахування вихідних днів обєктів поштового звязку) строки пересилання простої письмової кореспонденції становлять 5 днів.

Пунктом 21 Правил надання послуг поштового звязку, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270 встановлено, що адресат внутрішнього поштового відправлення (посилки, листа чи бандеролі з оголошеною цінністю), поштового переказу повідомляється про надходження адресованого йому поштового відправлення, поштового переказу за телефоном, номер якого зазначається відправником на поштовому відправленні, бланку поштового переказу, або за відповідним повідомленням.

Таким чином, відповідач мав отримати цінний лист з вимогою від 01.12.2016 року № НХ07/13-1386 на здійснення поставки товару 07.12.2016 року. Відповідно, поставка мала бути здійснена в строк до 14.12.2016 року.

Однак, в порушення умов Договору, на момент звернення до суду поставка товару за вимогою від 01.12.2016 року № НХ07/13-386 відповідачем не здійснена. Відповідні обставини відповідачем не заперечені та не спростовані в ході розгляду справи.

Пунктом 7.2 Договору встановлено, що за несвоєчасну поставку товару постачальник сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 відсотка вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення.

У звязку з чим, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 3993,58 грн., нараховану за період прострочення поставки товару на суму поставки, визначену у вимозі від 01.12.2016 року № НХ07/13-1386 (234 916,51 грн.) за 17 днів прострочення в період з 15.12.2016 року по 01.01.2017 року.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Укладений між сторонами Договір за правовою природою є договором купівлі-продажу, за яким згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Як передбачено ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт прострочення відповідачем термінів поставки товару на суму 234 916,51 грн., що згідно з п. 7.2 Договору є підставою для вимоги про сплату пені, про що Покупець (позивач) надсилав відповідачу відповідну вимогу.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, сторонами в п. 7.2 Договору погоджено неустойку за прострочення виконання зобовязання з поставки товару у господарських відносинах, яка відповідає ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що неустойка нараховується за порушення не грошового зобовязання і її стягнення врегульовано ст. 231 Господарського кодексу України, до такої неустойки не застосовуються обмеження згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

В той же час, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. При цьому, умова умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

У звязку з чим, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі нараховану за період прострочення поставки товару на суму поставки, визначену у вимозі від 01.12.2016 року № НХ07/13-1386.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, пеня нарахована за 17 днів прострочення в період з 15.12.2016 року по 01.01.2017 року на суму прострочення поставки товару (234 916,51 грн.) в сумі 3993,58 грн., тобто за період, який не перевищує встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлена в позові пеня правомірна і підлягає задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем доведені та обґрунтовані, відповідачем не заперечені та не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

2. Стягнути з Приватного підприємства «УКРЗІЗ» (08132, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, м. Вишневе, п-к Академіка Амосова, 32/2, код 39032930) на користь Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, код 40075815) в особі регіональної філії «Південна залізниця» (61052, м. Харків, вул. Конарева, 7) 3 993,58 грн. пені та 1600 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 14.04.2017 р.