ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 914/2762/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Бонк Т.Б.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО б/н від 27.01.2017 року

на рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2016 року (суддя Галамай О.З.)

у справі № 914/2762/16

за позовом: Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО, м. Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства Львівводоканал, м. Львів

про відшкодування майнової шкоди, завданої в результаті ДТП, в розмірі 5 466,24грн.

за участю представників:

від позивача (скаржника) не зявився

від відповідача ОСОБА_2 (представник за довіреностю)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.12.2016 року у справі №914/2762/16 (суддя Галамай О.З.) в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що матеріалами справи не підтверджено та не доведено наявності всіх складових елементів, що є необхідними для відшкодування матеріальної шкоди, що є обов'язковою умовою для стягнення шкоди відповідно до ст. 1166 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Приватне акціонерне товариство Страхова компанія ВУСО оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 27.01.2017 року, в якій просить рішення господарського суду Львівської області від 14.12.2016 року у справі № 914/2762/16 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема, тим, що суд першої інстанції всупереч доказам, наявним у матеріалах справи, внаслідок їх однобічного та вибіркового дослідження, обґрунтував своє рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «ВУСО» суперечливими та протилежними за своїм змістом висновками, які призвели до ухвалення неправомірного рішення і порушення прав позивача.

Також апелянт покликається на те, що місцевим господарським судом оскаржене рішення було ухвалене внаслідок порушення приписів матеріального права (ст. ст. 993, 1166, 1172 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування»), що призвело до порушення права ПрАТ «СК «ВУСО» на відшкодування матеріального збитку в порядку регресу.

При цьому, скаржник вважає, що обовязок по своєчасному виявленню та ліквідації прориву водопроводу із водопровідної мережі чинним законодавством покладено саме на посадових осіб відповідного комунального органу Львівського міського комунального підприємства Львівводоканал, а саме на ОСОБА_3

У запереченні на апеляційну скаргу Львівське міське комунальне підприємство Львівводоканал, доводи скаржника спростовує та просить апеляційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області у справі № 914/2762/16 залишити без задоволення.

В дане судове засідання, прибув представник відповідача проте, позивач явки уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, що підтверджується ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 07.03.2017р. При цьому, 20.02.2017 року Львівському апеляційному господарському суду від позивача поступило клопотання про розгляд справи без участі представника.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2016р. у справі № 914/2762/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО без задоволення виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 30 вересня 2013 року між Приватним акціонерним товариством Страхова компанія ВУСО (Страховик) і ОСОБА_4 (Страхувальник) укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № -01 (надалі Договір) (а.с. 13-18), відповідно до умов якого предметом договору є майнові інтереси Страхувальника (Вигодонабувача), що не суперечать чинному законодавству України, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом: автомобіль Hyundai ix35 TMAJT81VADJ436356, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Документальними доказами у справі також встановлено, що 28.07.2014 року в м. Львові по вул. Чигиринській відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), під час якої застрахований автомобіль Hyundai ix35 TMAJT81VADJ436356, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під управлінням ОСОБА_5, здійснив наїзд на перешкоду через незабезпеченість відводу з проїзної частини, в результаті чого застрахований автомобіль був пошкоджений.

Разом з тим, факт ДТП підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 9417390, відповідно до якої автомобіль Hyundai ix35 TMAJT81VADJ436356 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження передньої правої частини. Також у даній довідці зазначено про наявність недоліків утримання вулично-дорожньої мережі на місці ДТП: незабезпеченість відводу води з проїзної частини (а.с. 23).

Зясуванням документальних доказів у справі встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.11.2014р. у справі № 466/8089/14-п визнано винним ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.140 КУпАП, який на момент страхового випадку був т.в.о. начальника РЕД.-4 Шевченківського району (посадовою особою ЛМКП Львівводоканал) (а.с. 25).

Поряд з цим, матеріалами справи підтверджено, що факт ДТП був визнаний ПрАТ Страхова компанія ВУСО страховим випадком, що підтверджується страховим актом № 3802-02 від 18.09.2014 року (а.с. 38).

Як вбачається із матеріалів справи, 30.07.2014р. Страхувальник звернувся до позивача із Заявою про виплату страхового відшкодування за Договором добровільного страхування наземного транспорту № -01 від 30.09.2013р. (а.с. 26-28). При цьому, позивач (Страховик) на підставі даної заяви, страхового акту № 3802-02 від 18.09.2014р. та рахунку-фактури № Д-000464 від 11.08.2014р. виплатив Страхувальнику страхове відшкодування в розмірі 5 466,24 грн., що підтверджується платіжним дорученням №10679 від 19.09.2014р. (а.с. 39).

Таким чином, вважаючи, що після виплати страхового відшкодування у Страховика виникло право зворотної вимоги до винної особи ЛМКП Львівводоканал, і враховуючи те, що ОСОБА_3 на момент страхового випадку був т.в.о. начальника РЕД.-4 Шевченківського району (посадовою особою ЛМКП Львівводоканал), Приватне акціонерне товариство Страхова компанія ВУСО звернулося з даним позовом до господарського суду про стягнення з відповідача 5 466,24 грн. завданої матеріальної шкоди.

У відповідності до вимог ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами , але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Статтею 335 Господарського кодексу України передбачено, що об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до вимог ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобовязується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі , грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Наведена стаття, яка дублює положення ст. 27 Закону "Про страхування" та надає страховикові право звернутися з вимогою до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з п. 38.2.1. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов: до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Разом з тим, перевіряючи підставність звернення позивача до суду, зясовано, що останній просить стягнути з відповідача завдану матеріальну шкоду у розмірі 5 466,24 грн.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 1166 Цивільного Кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, позадоговірна (деліктна) відповідальність, яка є видом цивільно-правової відповідальності, настає при існуванні складу правопорушення, що включає такі елементи, як: а) протиправність поведінки; б) шкода; в) причинний зв'язок між ними; г) вина заподіювача шкоди. Зазначені підстави визначаються загальними, оскільки для вирішення деліктного зобов'язання їх існування потрібне в усіх випадках, якщо інше не обумовлено законом.

Поряд з цим, для застосування положень ст. 1166 ЦК України необхідно довести, що шкоду позивачу завдано саме неправомірними діями чи бездіяльністю особи, на яку покладається відповідальність відшкодувати шкоду.

При цьому обов'язок доведення в суді факту протиправної поведінки відповідача, розміру завданої шкоди, а також прямого причинного зв'язку між ними покладається на позивача з документальним підтвердженням обґрунтованого розрахунку суми, що стягується на відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27.03.1992р., а також враховуючи п. 6. роз'яснення Вищого арбітражного суду України № 02-5/215 „Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" від 01.04.1994р., задоволення позовних вимог про стягнення збитків може вважатись законним та обґрунтованим у разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно чотирьох умов: наявність правил поведінки, встановленого законом або договором, факту порушення такого правила поведінки винною особою, збитків у потерпілої особи, безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

При цьому, відсутність або ж недоведеність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди (збитків).

Досліджуючи питання завдання позивачу матеріальної шкоди, слід зазначити, що причиною пошкодження автомобіля Hyundai ix35 TMAJT81VADJ436356, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, є здійснення наїзду на перешкоду через незабезпеченість відводу з проїзної частини.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про автомобільні дороги автомобільна дорога - це лінійний комплекс інженерних споруд, призначений для безпечного, безперервного та зручного руху транспортних засобів.

У відповідності до статті 21 Закону України Про дорожній рух автомобільна дорога, вулиця є частиною території, в т. ч. в населеному пункті, для руху транспортних засобів та пішоходів з всіма розміщеними на ній спорудами. У відповідності до статті 24 Закону України Про дорожній рух власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах в їх відомстві. Власники доріг, вулиць та залізничних переїздів, дорожньо-експлуатаційні організації несуть відповідальність, якщо ДТП сталося з їх вини.

Згідно вимог ст. 9 Закону України "Про дорожній рух" до компетенції власників автомобільних доріг, вулиць належить у числі іншого своєчасне виявлення перешкод дорожньому руху та їх усунення, а в разі неможливості - невідкладне позначення дорожніми знаками, огороджувальними і направляючими засобами.

Статтею 24 Закону України "Про дорожній рух" власники доріг, вулиць та залізничних переїздів або уповноважені ними органи несуть відповідальність за створення безпечних умов руху на дорогах, вулицях та залізничних переїздах, що знаходяться у їх віданні.

Відповідно до статті 16 Закону України Про автомобільні дороги вулиці і дороги міст та інших населених пунктів знаходяться у віданні органів місцевого самоврядування і є комунальною власністю.

У відповідності до ст. 21 Закону України Про автомобільні дороги органи місцевого самоврядування, що управляють функціонуванням та розвитком вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, відповідають за:

1) стан вулиць і доріг міст та інших населених пунктів відповідно до діючих норм, у тому числі щодо безпеки руху транспортних засобів і пішоходів;

2) якість робіт з проектування, будівництва, реконструкції, ремонту та утримання вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;

3) розміщення технічних засобів організації дорожнього руху, об'єктів дорожнього сервісу та рекламоносіїв;

4) відшкодування збитків користувачам вулиць і доріг міст та інших населених пунктів, що виникли через їх незадовільний стан, у порядку, визначеному законом.

Вимоги до експлуатаційного стану автодоріг передбачені Єдиними правилами ремонту та утримання автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів, правилами користування ними, та охорони, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 30.03.1994 року № 198.

Пунктом 2 Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони від 30 березня 1994 року № 198 передбачено, що ремонт і утримання дорожніх об'єктів, що перебувають у загальнодержавний власності, здійснюється дорожньо-експлуатаційними організаціями, які належать до сфери управління Укравтодору, а тих, що перебувають у комунальній власності - відповідними комунальними дорожньо-експлуатаційними організаціями.

Власники дорожніх об'єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації, користувачі дорожніх об'єктів та спеціалізовані служби організації дорожнього руху зобов'язані забезпечувати зручні і безпечні умови руху, сприяти збільшенню пропускної спроможності дорожніх об'єктів, запобігати травмуванню учасників дорожнього руху, пошкодженню транспортних засобів і дорожніх об'єктів, забрудненню навколишнього середовища (п. 5 Єдиних правил).

Пунктом 11 Єдиних правил встановлено, що власники дорожніх об'єктів або уповноважені ними органи, дорожньо-експлуатаційні організації зобов'язані постійно контролювати експлуатаційний стан усіх елементів дорожніх об'єктів та негайно усувати виявлені пошкодження чи інші перешкоди в дорожньому русі, а за неможливості це зробити - невідкладно позначити їх дорожніми знаками, сигнальними, огороджувальними і направляючими пристроями відповідно до діючих нормативів або припинити (обмежити) рух.

Відповідно до додатку Б Державних будівельних норм В.2.3.-5-2001 Вулиці та дороги населених пунктів визначено, що елементи вулиці чи догоги це: одна чи декілька проїзних частин, крайові запобіжні та перехідно-швидкісні смуги, тротуари, узбіччя (у разі відкритої системи водовідведення), пішохідні та велосипедні доріжки, трамвайні лінії, смуги зелених насаджень, центральні розділювальні смуги між проїзними частинами зустрічних напрямків руху, розділювальні смуги між основною проїзною частиною і місцевими (бічними) проїздами, між проїзними частинами і тротуарами, укоси насипів і виїмок, підпірні стінки, шумозахисні пристрої, технічні та резервні смуги, зупинки громадського транспорту, розміщені в межах червоних ліній автостоянки, торговельно-побутові обєкти, штучні споруди та підземно-наземні інженерні комунікації, технічні засоби регулювання дорожнього руху тощо.

При цьому, відповідно до рішення Львівської міської ради №304 від 18.09.2002р. Про передачу обєктів зовнішнього благоустрою на баланс районних адміністрацій вулично-шляхове господарство, штучні споруди та всі обєкти благоустрою, які розташовані у межах червоних ліній передані на баланс комунального господарства районних адміністрацій.

Як вбачається з матеріалів справи та зазначалося вище, постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 28.11.2014 року у справі № 466/8089/14-п (а.с. 25) встановлено факт вини ОСОБА_3 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.140 КУпАП.

Однак, як зясовано в ході розгляду справи, постійний контроль за станом усіх елементів дорожніх об'єктів та негайне усунення виявлених пошкоджень здійснює власник цих доріг або уповноважені ним дорожньо-експлуатаційні організації, які й повинні були повідомити ЛМКП Львівводоканал про незабезпеченість відводу води з проїзної частини та огородити це місце відповідними дорожніми знаками, чого ними зроблено не було (в матеріалах справи відсутні докази протилежного).

Разом з тим, враховуючи викладене та оцінюючи документальні докази у справі зясовано, що водоканал функціями постійного контролю за елементами дорожніх об'єктів не наділений та не належить до дорожньо-експлуатаційних організацій.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що в ході розгляду справи не встановлено та документальними доказами у справі не підтверджено достовірності обставин вчинення та факту нанесення відповідачем матеріальної шкоди позивачу.

Таким чином, при розгляді даного спору позивачем не доведено наявності всіх складових елементів, що є необхідним для відшкодування матеріальної шкоди, а саме: протиправна поведінка; настання шкоди; прямий причинний зв'язок між першим та другим елементами та вина завдавача шкоди.

Відтак, з врахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору в порядку ст.49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

Рішення Господарського суду Львівської області від 14.12.2016р. у справі № 914/2762/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Страхова компанія ВУСО б/н від 27.01.2017 року без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 06.04.2017 року

ОСОБА_6 Бонк

Суддя О.Л. Мирутенко

Суддя Г.Г. Якімець