РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2017Справа №910/3558/17

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛТАР"

про стягнення заборгованості за договором оренди 228 648,14 грн. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог)

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (дов. №472від 18.11.2015);

від відповідача: не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛТАР" про стягнення заборгованості за договором оренди 172 977,99 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 09.03.2017 порушено провадження у справі №910/3558/17, розгляд справи призначено на 04.04.2017.

24.03.2017 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив суд стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 214 688,32 грн. та 3% річних у розмірі 13 959,82 грн.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення у справі збільшити або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до абз. 1 п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Враховуючи те, що вищезазначені дії позивача не суперечать законодавству та не порушують права і охоронювані законом інтереси інших осіб, суд приймає заяву про збільшення розміру позовних вимог до розгляду.

Оскільки збільшення розміру позовних вимог, викладене позивачем у його письмовій заяві прийняте господарським судом, то новою ціною позову є 228648,14 грн.

Окрім того, позивачем була подана заява про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в розмірі 228 648,14 грн., що знаходяться на розрахунковому рахунку відповідача у Печерській філії ПАТ "КБ "Приватбанк".

Суд, розглянувши у судовому засіданні 04.04.2017 заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, дійшов висновку необхідність відмови в її задоволенні з огляду на наступне.

Заява обґрунтована тим, що невжиття заходів щодо накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю "ВАЛТАР" може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

За змістом вищезазначеної статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Відповідно до п.п. 1, 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Також, відповідно до абзацу 1 пункту 4 постанови пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи щодо забезпечення позову обов'язково повинні застосовуватися відповідно до їх мети, з урахуванням безпосереднього зв'язку між предметом позову та заявою про забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заява позивача про вжиття заходів забезпечення позову ґрунтується виключно на припущеннях позивача про ймовірну можливість невиконання відповідачем рішення суду у даній справі, а тому задоволенню не підлягає.

З аналогічних підстав судом відмовлено у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, поданої позивачем 28.02.2017.

Представники позивача у судове засідання 04.04.2017 з'явився, надав усні пояснення у справі.

Представник відповідача, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, у судове засідання 04.04.2017 не з'явився, вимог ухвал суду не виконав, про причини неявки суд не повідомив.

При цьому, відповідно до п. 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З урахуванням фактичних обставин справи, факту направлення за належною юридичною адресою відповідача ухвали господарського суду, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

01.02.2014 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, як орендодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВАЛТАР", як орендарем, укладено договір оренди (далі - договір оренди), у відповідності до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає приміщення в строкове платне користування (найм) строком на 365 днів. Перебіг строку оренди починається з дати підписання сторонами акта приймання-передачі приміщення.

Згідно з п. 1.2 договору об'єкт оренди передається в оренду для використання як офісне приміщення орендаря.

Відповідно до п. 2.1 договору оренди, термін оренди визначається яз 365 днів, починаючи з дати підписання акту приймання-передачі приміщення. Строк договору відраховується з дати підписання акту приймання-передачі приміщення та діє до закінчення строку дії оренди.

За умовами п. 4.1 договору оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 5333,33 грн. в місяць, що еквівалентно 666,67 доларів США. Сторони погодились, що орендна плата в гривні підлягає зміні кожного разу в день фактичної оплати прямо пропорційно зміні комерційного курсу української гривні до курсу продажу долара США на день оплати, встановленого ПАТ «ВТБ Банк» та опублікованого на веб-сайті www.vtb.com.ua. Орендна плата нараховується з 01.02.2014.

Пунктом 4.2 договору оренди сторони передбачили, що після підписання акту приймання-передачі приміщення орендар зобов'язується сплатити оренду плату за перший місяць оренди та сплачувати місячну орендну плату авансом до 10 числа поточного місяця оренди протягом всього строку дії цього договору.

За актом приймання - передачі від 01.02.2014, який є додатком № 1 до договору оренди, позивач передав, а відповідач прийняв в оренду приміщення, що є предметом оренди за вказаним договором.

За актом приймання - передачі від 29.09.2015 сторони розірвали договір у зв'язку з несплатою відповідачем орендних платежів, на підставі чого відповідач передав, а позивач прийняв з орендного користування нежиле приміщення. Під час приймання-передачі приміщення орендар здійснив вивезення свого майна. Спірним актом сторони підтвердили припинення орендних правовідносин.

На думку позивача, після розірвання договору оренди у відповідача залишились зобов'язання перед позивачем зі сплати орендних платежів в розмірі 214 688,32 грн., оскільки відповідачем зобов'язання по внесенню орендної плати за користування об'єктом оренди відповідно до умов договору виконувались не належним чином, зокрема не була здійснена плата за оренду приміщень за період з лютого 2014 по вересень 2015, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість з орендної плати за цей період у розмірі 214 688,32 грн.

Вказану суму заборгованості позивачем заявлено до стягнення з відповідача. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 13 959,82 грн. за період прострочення сплати орендної плати з 11.02.2014 по 28.02.2017.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Дана норма кореспондується з вимогами ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, згідно з якою суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ст. 283 Господарського кодексу України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Враховуючи те, що сторонами у справі укладений ними договір оренди розірвано 29.09.2015 і відповідачем у справі суду не надано доказів сплати орендної плати за період з лютого 2014 року по 29.09.2015 включно, з урахуванням умов пункту 4.1 договору суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 214688,32 грн. заборгованості.

Частина 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 4.1. Постанови № 14 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача щодо суми 3% річних, суд дійшов висновку про його обґрунтованість та необхідність задоволення вимоги про стягнення 3% річних у сумі 13959,82 грн. за період прострочення відповідачем сплати орендної плати з 10.02.2014 по 28.02.2017 (відповідно до наданого позивачем 23.03.2017 розрахунку).

Враховуючи все вищевикладене, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню.

Понесені у справі господарські витрати відповідно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВАЛТАР" (ідентифікаційний код: НОМЕР_1, адреса: 08300, Київська обл., м Бориспіль, вул. Поповича, буд. 1, кв. 9) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний код: АДРЕСА_1) заборгованості, а саме 214 688,32 грн. (двісті чотирнадцять тисяч шістсот вісімдесят вісім грн. 32 коп.) основного боргу та 3% річних у розмірі 13 959,82 грн. (тринадцять тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять грн. 82 коп.), а також судовий збір у розмірі 3 429,72 грн. (три тисячі чотириста двадцять дев'ять грн. 72 коп.). Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

04.04.2017 у судовому засіданні у відповідності до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 10.04.2017.

Суддя В.О. Демидов