РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2017Справа №910/21846/16

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДІНВЕСТ-УКРАЇНА"
проСтягнення 230 498, 18 грн.
Суддя Підченко Ю.О.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_2 - представник за довіреністю;
від відповідача:Коломієць Д.О. - представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У листопаді 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - Позивач, Підприємець) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДІНВЕСТ-УКРАЇНА" (надалі - Відповідач, Товариство) про стягнення 218 632, 11 грн. основної заборгованості, 10 275, 74 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у сумі 1 590, 33 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов заявок на перевезення вантажу від 15.08.2016 року № 15/08-1 та № 15/08-2 у визначений строк не оплатив послуги за перевезення вантажу, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 218 632, 11 грн., за прострочення оплати якої нараховані 3% річних у сумі 1 590, 33 грн. та інфляційні втрати в розмірі 10 275, 74 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2016 року порушено провадження у справі (суддя Андреїшина І.О.).

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/83 від 10.01.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/21846/16 у зв'язку з лікарняним судді Андреїшиної І.О.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 10.01.2017 року, справу № 910/21846/16 передано на розгляд судді Комаровій О.С.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 року справу прийнято до свого провадження (суддя Комарова О.С.) та призначено її до розгляду.

24.01.2017 року до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання відповідача про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ал Термо" (далі - ТОВ "Ал Термо").

Розпорядженням Керівника апарату Господарського суду міста Києва № 05-23/753 від 06.03.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/21846/16 у зв'язку з лікарняним судді Комарової О.С.

Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 06.03.2017 року, справу № 910/21846/16 передано на розгляд судді Підченку Ю.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2017 року справу № 910/21846/16 прийнято до свого провадження суддею Підченком Ю.О. та призначено її до розгляду на 07.04.2017 року.

06.03.2017 року до Господарського суду міста Києва надійшов відзив відповідача в якому останній вказує, що в нього відсутня заборгованість перед Підприємцем.

Під час судового засідання 07.04.2017 представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини та факти, викладені у позовній заяві. А також, подав до суду письмові пояснення в яких зазначив, що правовідносини між Підприємцем та Товариством виникли на підставі договору № 2107/16-1 від 21.07.2016 року на підставі якого між сторонами було укладено заявки на перевезення вантажу № 15/08-1 та № 15/08-2.

Відповідач проти позову заперечував, по викладеним у відзиві доводам та просив суд відмовити у задоволення позовних вимог. Крім того, просив залучити ТОВ "Ал Термо", відповідно до клопотання від 23.01.2017 року № 23/01-17, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, мотивуючи це тим, що між ним та ТОВ "Ал Термо" був укладений договір на перевезення вантажу, проте останнім не було виконано зобов'язання за даним договором, у зв'язку з чим Товариство звернулося до позивача, а також для складення акту звірки взаєморозрахунків між ТОВ "Ал Термо" та Товариством.

Представник позивача заперечував проти вищевказаного клопотання посилаючись на обставини та факти викладені у своїх запереченнях на клопотання відповідача про залучення третьої особи від 28.02.2017 року, а саме, що між Підприємством та ТОВ "Ал Термо" відсутні жодні правовідносини, а також що Підприємство грошових коштів від ТОВ "Ал Термо" не отримувало.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного клопотання.

Згідно частини 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому. Аналогічна правова позиція викладена в пункті 1.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Суд дійшов висновку, що наявних у справі фактичних даних достатньо для вирішення спору по суті.

В судовому засіданні 07.04.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судовому засіданні складався протокол згідно статті 81-1 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

21.07.2016 між позивачем, як виконавцем, та відповідачем, як замовником було укладено договір на здійснення міжнародних та внутрішніх перевезень вантажів автотранспортом від 21.07.2016 року № 2107/16-1 (далі - договір).

Предметом даної угоди є взаємовідносини, які виникають між виконавцем та замовником при плануванні, розрахунках і виконанні перевезень вантажів автомобільним транспортом як в міжнародному, так і у внутрішньому сполученні (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 2.1. договору виконавець надає замовнику транспортні послуги заздалегідь узгодженими заявками, які є частиною даної угоди.

Згідно з п. 2.2. договору замовник, не пізніше, ніж за 3 дні до початку перевезення, надає заявку на перевезення вантажу виконавцю.

Як вбачається з п. 2.6. договору підтвердженням факту виконання послуг по автоперевезенню виконавцем є оригінал міжнародної товарно-транспортної накладної встановлено взірця (TTH, CMR) з відмітками вантажовідправника, вантажоодержувача, виконавця, митних органів.

Відповідно до п. 4.1. договору замовник зобов'язується оплатити вартість виконаного перевезення згідно з виставленим виконавцем рахунком протягом 7 банківських днів від дати отримання оригіналів документів: рахунку, податкової накладної, акту виконаних робіт, TTH, CMR (при міжнародних перевезеннях).

Дана угода набирає чинності з моменту її підписання і діє до 31.12.2016 року (п. 9.1. договору).

15.08.2016 року між позивачем та відповідачем, на підставі договору від 21.07.2016 року № 2107/16-1, було укладено заявки № 15/08-1 та № 15/08-2, відповідно до яких відповідач замовив у позивача перевезення вантажу за маршрутом місто Куп'янськ (Україна) - м. Алмати (Республіка Казахстан) в період з 22.08.2016 року - по 19.09.2016 року та в період з 29.08.2016 року по 26.09.2016 року відповідно.

Вартість послуг за заявками № 15/08-1 та № 15/08-2 склала 220 159, 20 грн. та 220 162, 91 грн. відповідно. Даний факт підтверджується рахунками-фактурами від 01.09.2016 року № СФ-0000416 та № СФ-0000417, наявними у матеріалах справи.

Зі змісту заявок вбачається, що оплата послуг з перевезення вантажу здійснюється наступним чином: 50 % передплата по факту митного оформлення, 50 % по факту вивантаження.

Платіжним дорученням від 02.07.2016 року № було здійснено передплату 50 % за транспортні послуги згідно рахунку від 01.09.2016 року № СФ-0000416 на суму 110 845, 00 грн.

Платіжним дорученням від 06.07.2016 року № було здійснено передплату 50 % за транспортні послуги згідно рахунку від 01.09.2016 року № СФ-0000417 на суму 110 845, 00 грн.

У зв'язку з вищевикладеним у відповідача утворилася заборгованість в загальному розмірі 218 632, 11 грн.

Як вбачається з матеріалів справи позивач здійснив дані перевезення вантажними автомобілями DAF FT XF 95/430, д.н.з. НОМЕР_3 н/причеп "Schmitz Sco2401", д.н.з. НОМЕР_4, та MAN tga 18.390, д.н.з. НОМЕР_5, н/причеп "Schmitz Sco24", д.н.з. НОМЕР_6, вчасно - 19.09.2016 року та 26.09.2016 року, та без зауважень.

Умовами Заявок визначено, що сума перевезення складає 17 000 USD, б/н за курсом НБУ на день оплати, 50 % передплата по факту митного оформлення, 50 % по факту вивантаження.

Як встановлено судом, на виконання умов договору, позивачем були надані послуги з перевезення вантажу в міжнародному сполученні за маршрутом Куп'янськ (Україна) - м. Алмати (Республіка Казахстан) загалом на суму 17 000 USD (440 322, 11 грн.).

Факт перевезення вантажу підтверджується відповідними міжнародними товарно-транспортними накладними CMR № 000377 та № 000381, а вантажоодержувачем товар було отримано, про що свідчить підпис уповноваженої особи та печатка вантажоодержувача в графі 24 CMR - «вантаж одержано».

Проте, як зазначає позивач та не спростовано відповідачем, у порушення взятих на себе зобов'язань надані згідно міжнародної CMR послуги з перевезення вантажу у міжнародному сполученні загалом на суму 17000 USD (440 322, 11 грн.), відповідачем не оплачені в повному обсязі.

Оскільки отримані послуги відповідач не оплатив у повному обсязі, позивач 21.10.2016 року рекомендованим листом направив відповідачу вимоги № 21/10/1 та № 21/10/2 від 21.10.2016 року про сплату боргу в сумі 218 632, 11 грн. Проте, відповідач вказані вимоги залишив без відповіді та задоволення.

У зв'язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідача основний борг в сумі 218 632, 11 грн.

Суд враховує, що Закон України "Про автомобільний транспорт" та Правила перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Мінтрансу України від 14.10.1997 №363, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 за №128/2568 визначають товарно-транспорту накладну як обов'язків документ, який має оформлюватись при перевезенні вантажів автомобільним транспортом.

Відповідно до пунктів 1, 11.1 даних Правил товарно-транспортна накладна є основним документом на перевезення вантажів та єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції "Про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" вантажна накладна є первинним доказом укладання договору перевезення, умов цього договору і прийняття вантажу перевізником.

З огляду на викладене, надані позивачем CMR суд приймає в якості належних та допустимих доказів виконання перевезення позивачем.

Внаслідок укладення заявки між сторонами згідно ст. 11 Цивільного кодексу України виникли цивільні права та обов'язки. Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦКУ)

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст.ст. 202, 203, 205, 206 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

На підставі ст. 3 Цивільного кодексу України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається у випадках і на умовах, встановлених договором.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Оцінюючи обставини справи, суд виходить з того, що між сторонами спору склалися правовідносини щодо надання послуг, зокрема перевезення.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до п. 2 ст. 307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 908 ЦК України визначено, що перевезення вантажу здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Відповідно до приписів статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів оплати послуг на суму 218 632, 11 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу, підлягає задоволенню.

Також, позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних в сумі 1 590, 33 грн. та інфляційних втрат в розмірі 10 275, 74 грн.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас, здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив, що з відповідача підлягають стягненню:

- 3 % річних в розмірі 1 051, 21 грн.;

- інфляційні втрати в сумі 10 167, 10 грн.

Таким чином суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача до Товариства.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОДІНВЕСТ-УКРАЇНА" (01015, місто Київ, вулиця Московська, будинок 46/2, секція 3, ПОВЕРХ 17, ідентифікаційний код 38809674) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (61001, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_7) 218 632 (двісті вісімнадцять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 11 коп. основного боргу, 1 051 (одну тисячу п'ятдесят одну) грн. 21 коп. 3 % річних, 10 167 (десять тисяч сто шістдесят сім) грн. 10 коп. інфляційних втрат, а також 3 447 (три тисячі чотириста сорок сім) грн. 75 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.04.2017 р.

Суддя Ю.О. Підченко