ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10.04.2017р. Справа №905/1662/16

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛД-Україна», м.Київ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Статус-Центр Груп», м.Маріуполь

про стягнення заборгованості в сумі 2334022,04 грн.

Головуючий суддя Левшина Г.В.

Суддя Чорненька І.К.

Суддя Паляниця Ю.О.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-адвокат

від відповідача: не зявився

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛД-Україна», м.Київ, позивач, звернувся до господарського суду з позовною заявою до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Статус-Центр Груп», м.Маріуполь, про стягнення заборгованості у розмірі 2334022 грн. 04 коп., у тому числі основний борг у сумі 1436995 грн. 34 коп., три проценти річних у розмірі 65258 грн. 44 коп., інфляція в сумі 688068 грн. 73 коп. та пеня в сумі 143699 грн. 53 коп.

Згідно із ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач заявою від 20.05.2016р. зменшив предмет позову, заявивши вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2128883,17 грн., у тому числі основний борг в сумі 1190129,48 грн., три проценти річних у розмірі 69248,32 грн., інфляція в сумі 750492,42 грн. та пеня в сумі 119012,95 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором поставки №005 від 21.01.2013р. в частині повної та своєчасної оплати вартості товару, отриманого за період з 17.07.2014р. по 24.12.2014р.

Відповідач у відзиві на позов від 01.07.2016р. позовні вимоги не визнав, посилаючись на безпідставне включення позивачем до суми основного боргу вартості продукції, яка була поставлена за іншим договором, неузгодження сторонами строку сплати відповідачем заборгованості перед позивачем, порушення позивачем вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України, вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, невірне нарахування суми інфляції.

Крім цього, відповідачем в заяві від 01.07.2016р. заявлено про застосування судом позовної давності до вимог про стягнення пені.

29.06.2016р. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Статус-Центр Груп", м.Маріуполь звернулось до господарського суду Донецької області із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛД-Україна", м.Київ про відстрочення виконання договору поставки продукції №005 від 21.01.2013р. та строку оплати судового збору до ухвалення рішення.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 30.06.2016р. відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Статус-Центр Груп", м.Маріуполь до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЛД - Україна", м.Київ.

01.07.2016р. від ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Статус-Центр Груп", м.Маріуполь надійшла апеляційна скарга на ухвалу господарського суду Донецької області про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 01.07.2016р. провадження по справі №905/1662/16 було зупинено до закінчення апеляційного провадження та повернення справи №905/1662/16 до господарського суду Донецької області.

Виходячи з того, що 21.02.2017р. справа №905/1662/16 надійшла до господарського суду Донецької області, ухвалою суду від 27.02.2017р. поновлено провадження по справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

21.01.2013р. між сторонами був підписаний договір поставки продукції №005, за умовами якого позивач (постачальник) зобовязується поставити, а відповідач (покупець) прийняти та оплатити товар за номенклатурою, кількістю, в обсязі та у строки згідно специфікацій (рахункам на оплату), які є невідємною частиною даного договору.

Відповідно до п.1.2 договору його вартість складається із сукупності поставок товару і відображається у специфікаціях (рахунках на оплату) на поставлений товар, які є невідємними частинами договору.

Згідно п.3.1 договору поставки №005 від 21.01.2013р. поставка здійснюється на підставі письмової заявки покупця.

Поставка товару згідно п.3.2 договору здійснюється в строки, вказані в додаткових угодах та (або) в специфікаціях (рахунках на оплату).

Постачання товару здійснюється: самовивезенням або силами постачальника, що узгоджується у специфікації. Моментом виконання зобовязання з передачі товару є дата передачі товару: представнику покупця при наявності у нього оригіналу довіреності та підписання сторонами видаткової накладної, якщо відвантаження здійснювалось самовивезенням; у випадках передачі товару транспортним компаніям моментом виконання зобовязань з передачі товару є дата передачі товару транспортній компанії постачальником (в даному випадку відповідачу видаткова накладна та рахунок-фактура відправляються факсимільним звязком, а оригінали відправляються поштою протягом 3 робочих днів) (розділ 3 договору).

Згідно з наданими до матеріалів справи видатковими накладними за період з 17.07.2014р. по 24.12.2014р. позивачем було поставлено відповідачу товар на суму 1190129,48 грн. з урахуванням часткового погашення заборгованості з боку відповідача.

Відповідач у відзиві на позов заперечує факт постачання позивачем товару на суму 1190129,48 грн. саме за договором №№005 від 21.01.2013р.

Як встановлено, за змістом видаткових накладних №934 від 13.08.2014р., №1044 від 02.09.2014р., №1084 від 09.09.2014р., №1090 від 10.09.2014р., №1390 від 03.11.2014р. та №1501 від 28.11.2014р. останні складені сторонами на виконання умов договору №04 від 27.01.2015р.

Таким чином, без врахування перелічених вище видаткових накладних, складених сторонами на виконання іншого договору, фактичо позивачем було поставлено відповідачу товар за договором №005 від 21.01.2013р. на суму 1115339,72 грн. з урахуванням часткового погашення заборгованості з боку відповідача.

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до п.4.2 договору №005 від 21.01.2013р. відповідач здійснює 100% попередню оплату шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача або іншим способом за узгодженням сторін.

Таким чином, сторонами в договорі №005 від 21.01.2013р. не було узгоджено кінцевого строку сплати відповідачем вартості отриманого від позивача товару.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

При цьому, загальні положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України (на які посилається позивач у позовній заяві) не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Викладене відображає правову позицію Вищого господарського суду України, яка доведена у оглядовому листі від 29.04.2013р. N01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інформаційному листі від 17.07.2012р. N01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

З урахуванням викладеного, за висновками суду, відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару за договором №005 від 21.01.2013р. в день його прийняття, а саме, починаючи з 17.07.2014р.

За висновками суду, свої зобов`язання щодо своєчасної та повної сплати позивачу грошових коштів в сумі 1115339,72 грн. за договором №005 від 21.01.2013р. всупереч ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України відповідач не виконав.

Відповідач заперечень щодо наявності вказаної заборгованості перед позивачем за договором №005 від 21.01.2013р. не надав.

За приписом ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем на підставі ст.625 Цивільного кодексу України нараховано та предявлено до стягнення з відповідача три проценти річних в розмірі 69248,32 грн. за період з 17.07.2014р. по 20.05.2016р. та інфляцію в сумі 750492,42 грн. за період з липня 2014р. по квітень 2016р.

У відзиві на позов відповідач стверджує про невірне нарахування позивачем сум інфляції без врахування місяців, в яких індекс інфляції був менше одиниці, не за повний місяць тощо.

Суд приймає до уваги вказані заперечення відповідача, з огляду на таке:

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, враховуючи, що відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару в день його прийняття, нарахування позивачем інфляції за місяці, в яких відповідачем приймався товар, є невірним.

Як наслідок, за результатами проведеного судом перерахунку інфляції стягненню з відповідача на користь позивача підлягає інфляція в сумі 712607,51 грн. за період з серпня 2014р. по квітень 2016р., а решта вимог про стягнення інфляції в сумі 37884,91 грн. є неправомірною.

Одночасно, враховуючи висновки суду щодо постачання позивачем товару відповідачу за видатковими накладними №934 від 13.08.2014р., №1044 від 02.09.2014р., №1084 від 09.09.2014р., №1090 від 10.09.2014р., №1390 від 03.11.2014р. та №1501 від 28.11.2014р. на виконання умов договору №04 від 27.01.2015р., неправомірним є стягнення у цьому позові трьох процентів річних за даними видатковими накладними. У звязку з викладеним внаслідок здійснення розрахунку судом стягненню з відповідача на користь позивача підлягають три проценти річних в сумі 68253,44 грн. за період з 18.07.2014р. по20.05.2016р.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Стаття 611 Цивільного кодексу України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов'язання як сплата неустойки.

Згідно ч.ч.1 і 3 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За приписом п.5.1 договору №005 від 21.01.2013р. відповідач у випадку недотримання строків оплати за договором сплачує позивачу неустойку у розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, проте, не більше 10% від суми заборгованості при наявності предявленої претензії.

На підставі вказаного пункту договору позивачем за період з 17.07.2014р. по 20.05.2016р. заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені в сумі 119012,95 грн.

Як вказувалось вище, відповідачем заявлено про необхідність застосування до позовних вимог про стягнення пені позовної давності.

Згідно з вимогами п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За вимогами про стягнення пені в сумі 119012,95 грн. позивач звернувся з позовом до господарського суду 29.04.2016р. (згідно штампу на поштовому конверті). Як наслідок, по вимогах про стягнення пені за період з 17.07.2014р. по 28.04.2015р. строк позовної давності сплив.

За таких обставин, позовні вимоги у частині стягнення пені в сумі 105246,23 грн., розрахованої позивачем за період з 17.07.2014р. по 28.04.2015р. є такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідач згідно відзиву на позов посилається на порушення позивачем вимог п.6 ст.232 Господарського кодексу України, вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

За висновками суду, виходячи зі змісту наданого позивачем до матеріалів справи розрахунку, позивачем дійсно при нарахуванні пені помилково не враховано вимоги п.6 ст.232 Господарського кодексу України, згідно якого нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

За таких обставин, внаслідок проведеного судом перерахунку стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня в сумі 13766,72 грн. за період з 29.04.2015р. по 25.06.2015р.

При цьому, твердження відповідача щодо порушення позивачем вимог Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань є безпідставними, враховуючи, що у спірний період ставка 0,1% від суми заборгованості за кожний день прострочення не перевищувала подвійну облікову ставку НБУ.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості підлягають частковому задоволенню в сумі 1909967,39 грн., у тому числі основний борг в сумі 1115339,72 грн., три проценти річних у розмірі 68253,44 грн., інфляція в сумі 712607,51 грн. та пеня в сумі 13766,72 грн.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам.

При цьому, враховуючи зменшення позивачем позовних вимог судовий збір в сумі 3077,08 грн. згідно ст.7 Закону України «Про судовий збір» підлягає поверненню позивачу з державного бюджету України.

Згідно з заявою від 23.05.2016р., що надійшла до суду 23.05.2016р., позивачем заявлено про віднесення на відповідача понесених витрат в сумі 195000,00 грн. на послуги адвоката.

Відповідно до ст.44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

10.04.2016р. позивачем з адвокатом ОСОБА_2 було підписано договір №20/05 про надання юридичних послуг з врегулювання спору, згідно якого позивач доручив, а адвокат прийняв на себе зобовязання надати наступні послуги: підготовка всіх необхідних документів та представлення інтересів позивача у врегулюванні спору між позивачем та контрагентом стосовно.

Як встановлено, інтереси позивача у цій справі представляв адвокат ОСОБА_2, який приймав участь в судових засіданнях 23.05.2016р., 06.06.2016р., 10.04.2017р., заявляв клопотання по справі тощо.

Платіжним дорученням №573 від 19.05.2016р. позивачем було проведено на користь адвоката ОСОБА_2 оплату згідно договору на суму 195000,00 грн.

23.05.2016р. позивачем та адвокатом підписано акт прийому-передачі, згідно якого адвокат в повному обсязі надав позивачу послуги у спорі до відповідача про стягнення заборгованості.

Виходячи з того, що при відшкодуванні витрат на оплату послуг адвоката за рахунок позивача слід виходити з розумної необхідності таких витрат для вирішення даної справи, враховуючи розмір задоволених вимог позивача, у тому числі здійснення судом перерахунків заявлених до стягнення сум інфляції, трьох процентів річних та пені, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в якості судових витрат на послуги адвоката 70000,00 грн., які є співрозмірними на думку суду обсягу наданих адвокатом послуг з присудженою до стягнення з відповідача суми.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛД-Україна», м.Київ до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Статус-Центр Груп», м.Маріуполь про стягнення заборгованості в розмірі 2128883,17 грн., у тому числі основний борг в сумі 1190129,48 грн., три проценти річних у розмірі 69248,32 грн., інфляція в сумі 750492,42 грн. та пеня в сумі 119012,95 грн., задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Статус-Центр Груп», м.Маріуполь на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛД-Україна», м.Київ основний борг в сумі 1115339,72 грн., три проценти річних у розмірі 68253,44 грн., інфляцію в сумі 712607,51 грн. та пеню в сумі 13766,72 грн., всього заборгованість в сумі 1909967,39 грн., судовий збір в сумі 28650 грн. 51 коп., витрати за послуги адвоката в сумі 70000 грн. 00 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повернути ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «ЛД-Україна», м.Київ з державного бюджету України судовий збір в сумі 3077,08 грн., сплачений згідно платіжного доручення №545 від 20.04.2016р.

В судовому засіданні 10.04.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 10.04.2017р.

Головуючий суддя Г.В. Левшина

Суддя І.К. Чорненька

Суддя Ю.О.Паляниця