РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Справа № 906/1058/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Бучинська Г.Б.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача (за первісним позовом) - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року у справі №906/1058/16 (суддя Кудряшова Ю.В.)

за позовом Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6"

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 40 436 грн

та за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Комунального підприємства "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6"

про визнання недійсним договору №107 від 01 квітня 2004 року про участь у витратах на утримання і ремонт будинку

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Житомирської міської ради

за участю представників сторін:

позивача (за первісним позовом) - Перепона І.М., представник згідно довіреності №272 від 07 квітня 2017 року; Булас Р.О., представник згідно довіреності №261 від 05 квітня 2017 року;

відповідача (за первісним позовом) - ОСОБА_4, представник згідно договору про надання правової допомоги №2 від 10 квітня 2017 року;

третьої особи - не з'явився.

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №6" (надалі - Позивач (за первісним позовом)) звернулось до господарського суду Житомирської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (надалі - Відповідач (за первісним позовом)) про стягнення 40 436 грн заборгованості за використання точок розміщення телекомунікаційного обладнання.

Водночас, Відповідачем (за первісним позовом) було подано зустрічний позов до Позивача (за первісним позовом) про визнання недійсним договору №107 від 01 квітня 2014 року про участь у витратах на утримання і ремонт будинку.

Також, при розгляді даної справи судом першої інстанції було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні Позивача (за зустрічним позовом) - Житомирську міську раду (надалі - Третя особа).

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року первісний позов задоволено та стягнуто з Відповідача (за первісним позовом) на користь Позивача (за первісним позовом) 40 436 грн заборгованості за розміщення точок телекомунікаційного обладнання. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач (за первісним позовом) звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2. а.с. 5-10), в якій просить скасувати рішенням місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задоволити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову.

Ухвалою суду від 17 березня 2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, зобов'язано скаржника надати суду оригінали квитанцій про надіслання копії апеляційної скарги сторонам.

На виконання вимог суду, викладених в ухвалі від 17 березня 2017 року, Відповідачем (за первісним позовом) надіслано на поштову адресу суду оригінали квитанцій про надіслання копії апеляційної скарги сторонам (том 2, а.с. 11-14).

06 квітня 2017 року від Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому з підстав, висвітлених в ньому, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішенням місцевого господарського суду залишити без змін.

12 квітня 2017 року на поштову адресу суду від Третьої особи надійшла заява (том 2, а.с. 22), в якій Третя особа вказала, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджено матеріали справи, а тому просить рішення господарського суду Житомирської області залишити без змін. Водночас, Третя особа просить розгляд справи проводити за відсутності уповноваженого представника, у зв'язку з тим, що працівник, за яким закріплено супровід даної справи, залучений в іншому судовому засіданні.

Відтак, суд вважає можливим розгляд справи без участі представника Третьої особи.

В судовому засіданні від 12 квітня 2017 року представник Відповідача (за первісним позовом) підтримав доводи, висвітлені в апеляційній скарзі, та з підстав, висвітлених в ній, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні від 12 квітня 2017 року представники Позивача (за первісним позовом) заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, вважають її безпідставною та необгрунтованою, а тому просять відмовити в її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Заслухавши представників Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, 01 квітня 2014 року між Позивачем (за первісним позовом) та Відповідачем (за первісним позовом) укладено договір №107 про участь у витратах на утримання і ремонт будинку (надалі - Договір), відповідно до якого Позивач (за первісним позовом) для реалізації жителями житлових будинків, передбачених у пункті 1.2 Договору права на отримання телекомунікаційних послуг від Відповідача (за первісним позовом), у будинках , які знаходяться на балансі Позивача (за первісним позовом), надає Відповідачу (за первісним позовом) можливість розміщення телекомунікаційного обладнання, яке використовуватиметься виключно для підключення абонентів до мережі Інтернет, а Відповідач (за первісним позовом) прийматиме участь у витратах Позивача (за первісним позовом) на утримання та ремонт будинків, як це і передбачено пунктом 1.1 Договору.

Житловими будинками, у яких розміщується телекомунікаційне обладнання Відповідача (за первісним позовом), є житлові будинки, що знаходяться за адресами згідно додатку № 1 (а.с.10).

Згідно приписів пункту 3 Договору Відповідач (за первісним позовом) сплачує Позивачу (за первісним позовом) грошову суму в розмірі 50 грн з ПДВ на місяць, за кожну точку розміщення. Перелік адрес та кількість точок розміщення, зазначена у додатках. Перелік адрес та кількість точок може бути розширено за згодою сторін Договору шляхом внесення нових додатків.

В свою чергу, Позивач (за первісним позовом) до 10 числа місяця наступного за розрахунковим, на підтвердження належним чином виконаних зобов'язань, надає Відповідачу (за первісним позовом) акт та рахунок на оплату відшкодування. Оплата відшкодування повинна бути здійснена Відповідачем (за первісним позовом) на розрахунковий рахунок Позивача (за первісним позовом) до 15 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що останній набуває чинності одразу після його підписання обома сторонами і діє протягом одного року. Договір вважається продовженим на наступний рік із збереженням діючих умов, жодна з сторін не повідомила у письмовому вигляді про його розірвання за 30 днів до закінчення Договору.

На виконання умов договору Позивачем (за первісним позовом) виставлено рахунки (том 1, а.с. 20-49) за період з квітня місяця 2014 по вересень місяць 2016, а також підписано акти виконаних робіт (том 1, а.с. 50-79).

У зв'язку із тим, що умови Договору Відповідачем (за первісним позовом) були виконані частково (не в повному обсязі) та виникла заборгованість в сумі 40 436 грн. за період з серпня місяця 2014 року по вересень місяць 2016 року, Позивач (за первісним позовом) надіслав Відповідачу (за первісним позовом) претензію від 25 квітня 2016 року №317, з проханням сплатити заборгованість (том 1, а.с. 14). Однак, вищевказана претензія залишена Відповідачем (за первісним позовом) без відповіді та без задоволення.

Рівненський апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до приписів статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Нормами статті 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання згідно статті 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Враховуючи вищевказані норми в сукупності з доказами, наявними у матеріалах справи, суд констатує, що внаслідок неналежного виконання Відповідачем (за первісним позовом) своїх договірних зобов'язань, станом на момент подачі позову та станом на день винесення місцевим господарським судом оспорюваного рішення у Відповідача існував перед Позивачем (за первісним позовом) борг в сумі 40 436 грн.

Доказів оплати даної суми заборгованості Відповідач апеляційному господарському суду не надав. При цьому суд констатує факт отримання Вдповідачем усіх документів, необхідних для оплати вищевказаної заборгованості.

Враховуючи усе вищеописане в даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що вимога щодо стягнення заборгованості за Договором в сумі 40 436 грн є підставною, та відповідно, підлягає до задоволення. Відтак, суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване судове рішення в цій частині.

Що ж до вимог зустрічного позову про визнання недійсним Договору, колегія апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Приписи статті 203 ЦК України містить вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно абзацу 1 частини 1 статті 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до статті 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Приписами статті 238 ЦК України передбачено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Водночас, як встановлено статтею 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Суд констатує, що в матеріалах справи міститься розпорядження міського голови Третьої особи від 03 грудня 2012 року №678 (том 1, а.с. 151), пунктом 1 якого передбачається укладення з директором Позивача (за первісним позовом) контракту.

На виконання вищевказаного розпорядження, 03 грудня 2012 року між Третьою особою та Позивачем (за первісним позовом) було укладено контракт терміном з 06 грудня 2012 року по 06 грудня 2014 року.

Приписами пункту 1.1 контракту встановлено, що власником Позивача (за первісним позовом) є територіальна громада м. Житомир в особі Житомирської міської ради.

Пунктом 1.4 контракту визначено, що керівник, який уклав цей контракт, є повноважним представником Позивача (за первісним позовом) під час реалізації прав, повноважень, функцій, обов'язків Позивача (за первісним позовом), передбачених чинним законодавством, статутом Позивача (за первісним позовом), іншими обов'язковими для Позивача (за первісним позовом) документами, а також є уповноваженою особою власника Позивача (за первісним позовом) при проведенні колективних переговорів. вирішення колективних трудових спорів.

Відповідно до пунктів 2.3.1 та 2.3.2 контракту, керівник має право від імені Позивача (за первісним позовом) без довіреності у взаєминах з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими юридичними та фізичними особами, також укладати господарські та інші договори в порядку та на умовах, визначених статутом Позивача (за первісним позовом).

Апеляційний господарський суд констатує, що розпорядження голови Третьої особи від 03 грудня 2012 року №678 та вищеописаний контракт від 03 грудня 2012 року є діючими та дійсними, і ніким в судовому порядку не оспорювалися.

Водночас, як вбачається із Договору, який скріплений печатками та підписами Позивача (за первісним позовом) та Відповідача (за первісним позовом), він укладений 01 квітня 2014 року. Контракт (укладений між Третьою особою та Позивачем (за первісним позовом) на представництво керівником Позивача (за первісним позовом) інтересів Третьої особи) тривав до 06 грудня 2014 року, що в свою чергу підтверджує той факт, що Договір укладений на законних підставах та відповідно до чинного законодавства.

Також, колегія апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що в матеріалах справи міститься рішення Виконавчого комітету Житомирської міської ради № 385 від 27 травня 2010 року (том 1, а.с. 124), яким затверджено нову редакцію Положення про порядок використання житлових будинків, будівель громадського призначення і споруд комунальної власності м. Житомира (надалі - Положення; том 1, а.с. 125-129).

Як вбачається зі змісту пункту 2.5 вищевказаного Положення: балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і спору (бансоутримувач) є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу, передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію.

Також пунктом 5.3 Положення визначено, що узгодження місця розміщення обладнання на будівлях та спорудах здійснюється замовником з балансоутримувачем (власником) будинку під час погодження робочого проекту.

Крім вищенаведеного, пунктом 6 Положення, зокрема, встановлено, що:

* розрахунок плати за надання місця для прокладання телекомунікаційних мереж (кабелів телефонії, Інтернету, кабельного телебачення та відповідного обладнання) при створенні та подальшій експлуатації цих мереж з використанням власності територіальної громади м. Житомира, інших форм власності (далі - Методика) розроблено з метою створення єдиного організаційно-економічного механізму управління та подальшої експлуатації телекомунікаційних мереж (підпункт 6.1);

* плата за користування майном є платежем у формах, визначених законодавством України, який вноситься балансоутримувачам (власникам) будівель (споруд) Замовником незалежно від наслідків своєї господарської діяльності, з дня підписання договору (підпункт 6.2);

* плата за користування майном зараховується на поточні рахунки балансоутримувача (власника) будівлі (споруди) (підпункт 6.1.4);

* плата за розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) на покрівлях, в місцях загального користування, підвальних приміщеннях житлових будинків, будівлях громадського призначення і спорудах визначається шляхом множення величин місячної плати 1кв.м. балансоутримувачами (власниками) будівель (споруд) інших форм власності може самостійно встановлюватись мінімальний розмір місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна.

Згідно пункту 4.1 Положення: для отримання погодження на встановлення технічних елементів (пристроїв) на житлових будинках, будівлях громадського призначення і спорудах комунальної власності м. Житомира, фізична чи юридична особа подає заяву встановленого зразка, копію договору з власником будинку або уповноваженою ним організацією на розміщення та встановлення технічних елементів (пристроїв) і копію робочого проекту до управління житлового господарства міської ради.

Суд констатує, що Положення та рішення виконавчого комітету Третьої особи №385 від 27 травня 2010 року є чинними, і ніким в судовому порядку не оскаржувалися.

Виходячи з вищеописаного, колегія апеляційного суду приходить до висновку, що Третя особа, при ознайомленні з поданими Відповідачем (за первісними позовом) документами для погодження на встановлення технічних елементів (пристроїв) на житлових будинках, будівлях громадського призначення і спорудах комунальної власності м.Житомира, апріорі не надала б такого дозволу, за умови, що оспорюваний Договір підписаний не уповноваженим на те міською радою представником.

Також слід зазначити, що статтею 214 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Тобто, навіть у випадку перевищення поноважень при укладенні Договору (чого судом не встановлено), такий правочин вважався б дійсним з огляду на наступне схвалення цього правочину Третьою особою.

Також суд констатує, що пунктом 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В свою чергу, колегія апеляційного господарського суду ще раз вказує на той факт, що в матеріалах справи відстутнє будь-яке рішення суду, яким було б визнано рішення виконавчого комітету Третьої особи про затвердження нової редакції Положення недійсним. Відтак, суд констатує, що вищевкзазане Положення є чинним на момент укладення оспорюваного Договору.

В той же час, суд констатує, що в матеріалах справи наявні оплачені Відповідачем рахунки за розміщення обладнання в період з серпня 2014 року по вересень 2016 року (а.с. 130-142), що в свою чергу підтверджує те, що Відповідачем визнано факт укладення Договору про участь у витратах на утримання і ремонт будинку.

більше того, в матеріалах справи наявний лист Третьої особи (том 1, а.с. 192-194), в якому зокрема вказано, що Позивач (за первісним позовом) мав право укладати Договір, який Відповідач (за первісним позовом) просить визнати недійсним.

Враховуючи вищевикладене, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що зустрічні вимоги Відповідача (за первісним позовом) є необгрунтованими, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не підлягають до задоволення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення і в цій частині.

Суд констатує, що інші доводи Відповідача (за первісним позовом) , висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

З огляду на усе вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Житомирської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача (за первісним позовом) - без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем (за первісним позовом) .

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року у справі №906/1058/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Житомирської області від 21 лютого 2017 року у справі №906/1058/16 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №906/1058/16 повернути до господарського суду Житомирської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Бучинська Г.Б.