ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.04.2017 Справа № 904/2264/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс", м. Синельникове, Дніпропетровська область

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кам'янське

про стягнення заборгованості за договором поставки у розмірі 3 977, 92 грн.

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - Маслов Ю.В., довіреність № 53/16-Д від 15.12.16р.;

від відповідача - не з'явився.

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Атлантіс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду з позовом, у якому просить стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) суму 3 977, 92 грн. заборгованості за порушення виконання зобов'язань в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару за договором поставки №1959ОП/ДН від 14.03.2016р.

Позивач наполягає на задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача не забезпечив явку уповноваженого представника, відзив на позов не надав, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належно.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд, -

встановив:

14.03.2016 року між позивачем (постачальником) та відповідачем (покупцем) укладено договір поставки №1959 ОП/КИ (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов'язується у зумовлені строки передавати (поставляти) у власність покупця алкогольну продукцію (далі - товар) відповідно до узгоджених (прийнятих до виконання) постачальником замовлень покупця, а покупець зобов'язується приймати вказаний товар у власність і сплачувати зумовлену Договором грошову суму (п.8.3 Договору).

Відносини, що виникли між сторонами на підставі зазначеного вище Договору, є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч.1 ст.193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

Приписами статті 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно до ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Замовник зобов'язаний оплатити товар після його прийняття, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Найменування та асортимент товару, який поставляться за Договором, визначається Специфікацією (Додаток 1) (п.8.4 Договору).

За умовами пункту a розділу 2 Договору постачальник зобов'язується поставляти товар згідно Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів «ІНКОТЕРМС» в редакції 2000 року на умовах DDP (в точку покупця). Місце призначення поставки товару - згідно замовлення покупця, в межах місць призначення, зазначених в Додатку №2.

Загальна сума Договору визначається виходячи з цін на товар, асортименту та загальної кількості товару, що поставляється (пункт а розділу 3 Договору).

Право власності на товар, ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження переходить від постачальника до покупця з моменту підписання сторонами оформленої належним чином накладної, що засвідчує момент передання товару покупцю (пункт а розділу 6 Договору).

Покупець зобов'язаний оплатити поставлений постачальником товар протягом 35-ти календарних днів з моменту передання товару покупцю. Оплата за поставлений постачальником товар здійснюється покупцем у гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника (пункт а, b розділу 7 Договору).

Розглянувши матеріали справи, суд зазначає, що на виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи двосторонніми видатковими та товарно-транспортними накладними з підписами представників підприємств обох сторін (а.с.18-29), проте відповідачем порушено зобов'язання перед позивачем в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 2 780, 62 грн.

На час розгляду спору відповідач не надав господарському суду доказів добровільної сплати спірної суми заборгованості, обставин, наведених позивачем в обґрунтування позовних вимог, не спростував.

Положеннями ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до приписів ст.ст. 525, 526 ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, цивільні та господарські зобов'язання мають бути виконані належним чином і у встановлений договором строк, а одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання, а ст. 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (штрафом, пенею).

У випадку несвоєчасної оплати поставленого товару покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення платежу та 15% річних у випадку прострочення оплати поставленого товару на 10 (десять) і більше календарних днів (пункт с розділу 9 Договору)

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, позивач нарахував відповідачу пеню за період з 18.05.16р. по 03.03.17р. в розмірі 648, 04 грн., 15% річних за той самий період у розмірі 313, 80 грн., інфляційні за той самий період в розмірі 235, 46 грн., що відображається в розрахунку позивача (а.с.9-12).

Перевіривши здійснені позивачем нарахування розміру пені та річних, суд зазначає, що позивачем невірно визначено дату початку періоду з якої він може проводити відповідні нарахування.

Так, з огляду на приписи пункту а розділу 7 Договору та дати поставки товару за Договором, граничним терміном оплати товару за накладними №4488 від 13.04.2016 року, № 4530 від 13.04.2016 року, № 4533 від 13.04.2016 року, є 18.05.2016 року, а прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за вказаними накладними почалось з 19.05.2016 року і саме з цієї дати позивач має право нараховувати пеню та річні. За накладною №8491 від 06.07.2016 року граничним терміном оплати товару є 10.08.2016 року, а прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за вказаною накладною почалось з 11.08.2016 року і саме з цієї дати позивач має право нараховувати пеню та річні.

Разом з тим, суд зазначає, що частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючі наведене, суд, перевіривши здійснені позивачем нарахування пені та річних, визнає їх обґрунтованими частково, а саме задовольняє нарахування пені за період з 19.05.2016 року по 08.02.2017 року на суму 512, 52 грн., та річні за період з 19.05.2016 року по 03.03.2017 року на суму 289, 92 грн., тоді як в решті нарахувань пені та річних відмовляє за безпідставністю.

Стосовно інфляційних нарахувань, слід зазначити, що відповідно до п.2 Інформаційного листа ВГСУ «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 р. №01-06/928/2012, індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу; при цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

За викладених обставин, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних за період з червня 2016 року по лютий 2017 року на суму 235, 46 грн.

Відповідно до вимог частин 1 і 7 ст.193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів; одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається крім випадків, передбачених законом.

В силу положень ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України, держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів, зокрема, шляхом присудження до виконання обов'язку в натурі та застосування штрафних санкцій.

Викладене є підставою для часткового задоволення позовних вимог.

Згідно ч.2 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 44, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (49092, АДРЕСА_1; ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Атлантіс" (52500, Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Космічна, буд.1; ) суму 2 780, 62 грн. заборгованості, 512, 52 грн. пені, 289, 92 грн. 15% річних, 235, 46 грн. інфляційних, 1 535, 00 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний - 11.04.2017