ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2017 р.Справа № 923/907/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Колоколова С.І.

суддів: Разюк Г.П., Принцевської Н.М.

секретар судового засідання: Полінецькій В.С.

за участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 (посвідчення № 031420 від 19.01.2015)

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 100 від 28.03.2016)

від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Херсонської області

на рішення господарського суду Херсонської області від „29 листопада 2016 року, повний текст якого складено та підписано 05 грудня 2016 року

по справі № 923/907/16

за позовом Державного підприємства Макіїввугілля

до відповідача ОСОБА_3 сільської ради Голопристанського району Херсонської області

про скасування рішення про вилучення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

19.08.2016 року Державне підприємство Макіїввугілля (далі по тексту Позивач) звернулось до господарського суду Херсонської з позовною заявою до ОСОБА_3 сільської ради Голопристанського району Херсонської області (далі по тексту Відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_3 сільської ради від 26.10.2001 № 272 «Про вилучення земельної ділянки у Дочірнього підприємства «Шахта Бутовська», відповідно до якого вилучено земельну ділянку площею 1 га у Дочірнього підприємства «Шахта «Бутовська», яка розташована у с. Залізний Порт та переведеної у землі запасу сільської ради.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваним рішенням № 272 від 26.10.2001 порушено право відповідача постійного користування земельною ділянкою ДП «Макіїввугілля», оскільки останнє прийнято з порушенням земельного та цивільного законодавства.

Рішенням господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 р. (суддя Пінтеліна Т.Г.) позовні вимоги ДП «Макіїввугілля» задоволені повністю. Визнано незаконним та скасовано рішення ОСОБА_3 сільської ради від 26.10.2001р. № 272 «Про вилучення земельної ділянки в дочірнього підприємства «Шахта «Бутовська», відповідно до якого вилучено земельну ділянку площею 1 га у Дочірнього підприємства «Шахта «Бутовська», яка розташована у с. Залізний Порт та переведено її в землі запасу сільської ради.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, встановивши, що вилучення земельної ділянки площею 1 га у ДП «Макіїввугілля» та її переведення в землі запасу відповідач здійснив без дотримання порядку вилучення земельних ділянок, всупереч передбачених ст.31 ЗКУ 1990 р. підстав та мети такого вилучення; з урахуванням положен. ст 27 ЗКУ, вилучення земельної ділянки у землі запасу, як і заява ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська» за своїм змістом не можуть бути підставою припинення права користування; жодна заінтересована особа, як це передбачено ст.34 ЗКУ не зверталась із заявою про погодження місця розташування вилученої земельної ділянки; внесення змін до акту на право постійного користування землею, всупереч вимогам законодавства, здійснено без участі користувача; фактичного виконання оскаржуваного рішення не відбулось, оскільки зміни до державного акту на землю не вносились, а дії спрямовані на визначення меж нових земельних ділянок не вчинялись; керівник ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська» не мав повноважень на подання заяви, щодо відмови від прав користування Позивача земельною ділянкою.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, через господарський суд Херсонської області надійшла апеляційна скарга Заступника прокурора Херсонської області, в якій просить скасувати рішення господарського суду Херсонської області від 29 листопада 2016 року по справі №923/907/16 та прийняти нове рішенням, яким у задоволенні позову Державного підприємства «Макіїввугілля» до ОСОБА_3 сільської ради Голопристанського району Херсонської області про скасування рішення про вилучення земельної ділянки відмовити у повному обсязі.

Скаржник в своїх доводах посилається на те, що суд не перевірив всі обставини справи, не дав належну правову оцінку доказам, порушив та невірно застосував норми чинного законодавства, в зв'язку з чим виніс незаконне і необґрунтоване рішення, яке не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Обґрунтовуючи підстави для подання апеляційної скарги заступник прокурора Херсонської області, що виступає в інтересах держави, в особі органу місцевого самоврядування, посилається на ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та стверджує про порушення права користування та розпорядження земельною ділянкою територіальної громади, що перебуває в комунальній формі власності та не здійснення захисту цих прав ОСОБА_3 сільською радою.

Як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, скаржник зазначає що доводи позивача та висновок господарського суду про те, що рішенням апеляційного суду Херсонської області від 30.06.2016 р. у справі №654/820/13-ц «встановлено, що на земельній ділянці знаходяться недобудовані обєкти, які належать ДП«Макіїввугілля» є хибним та таким, що не відповідає дійсності.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не застосував строк позовної давності оскільки станом на 01.05.2013 р. ДП «Макіїввугілля» був зобовязаний у передбачений законодавством спосіб, встановити всі нерухомі матеріальні активи відокремленого підрозділу «Шахта «Бутівська», з урахуванням раніше переданих на баланс підприємства після реорганізації, шляхом злиття ДВАТ «Шахта «Бутівська», в тому числі земельні ділянки та розташоване на них майно.

Обґрунтовуючи заяву про застосування позовної давності (наслідків її спливу), Скаржник зазначив також про не подання такої заяви в суді першої інстанції ОСОБА_3 сільською радою.

Представником ДП «Макіїввугілля» подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого в судовому засіданні просив апеляційну скаргу Заступника прокурора Херсонської області залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, вважаючи його правомірним та обґрунтованим.

Відповідач в судове засідання 13.04.2017 року не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, що підтверджується реєстром на відправку рекомендованої пошти № 1 за 24.03.2017, відстеженням пересилання поштового відправлення з офіційного сайту Укрпошти, а тому колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутністю.

Розглянувши та перевіривши матеріали справи і апеляційну скаргу, відзив на неї, заслухавши в судових засіданнях пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла до наступного.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України апеляційна інстанція не звязана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено під час розгляду даної справи, підприємство-позивач є повним правонаступником прав та обов'язків шахти "Бутовська" виробничого об'єднання "Макіїввугілля". Так, постановою Ради Міністрів УРСР від 08.08.1974 р. №411 створено Макіївське виробниче об'єднання по видобутку вугілля "Макіїввугілля". До складу вказаного виробничого об'єднання входила шахта «Бутовська».

Відповідно до розпорядження Ради Міністрів УРСР від 31.01.1989 №41-р Голопристанськю районною радою щахті "Бутовська" виробничого об'єднання "Макіїввугілля" надано у постійне користування земельну ділянку площею 4.2 га, що знаходиться в межах ОСОБА_3 сільської ради. На виконання зазначених рішень шахті "Бутовська" виробничого об'єднання "Макіїввугілля" видано акт на право постійного користування земельною ділянкою встановленого зразку (а.с.16).

Наказами Міністерства вугільної промисловості України від 28.06.1996 р. №309/а «Про створення ДВАТ шляхом перетворення державних підприємств Мінвутлепрому» від 13.09.1996 р. №448 «Про створення державної холдингової компанії «Макіїввугілля» виробниче об'єднання «Макіїввугілля» та шахту «Бутовська» виробничого об'єднання «Макіїввугілля» реорганізовано, відповідно, у державну холдингову компанію ВАТ «Макіїввугілля» та ДВАТ Дочірнє підприємство «Шахта «Бутовська» ВАТ ДХК «Макіїввугілля», що підтверджується копіями статутних документів ВАТ ДХК «Макіїввугілля» та ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська».

Згідно із наказом Мінпалива України від 23.01.2003 р. № 22 ДП «Макіїввугілля» утворено шляхом злиття низки дочірніх підприємств ВАТ ДХК «Макіїввугілля», у тому числі і ДВАТ Дочірнє підприємства «Шахта «Бутовська». Згідно із цим же наказом усе майно ДВАТ Дочірнє підприємство «Шахта «Бутовська» було передане на баланс ДП «Макіїввугілля», у даному конкретному випадку - земельні ділянки, належні ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська» на підставі Акту на землю, а також об'єкти незавершеного будівництва, які на них розташовані. Дані обставини підтверджуються копіями відомостей про нерухоме державне майно за станом на 01.04.2016 р., які додані Позивачем до позовної заяви (а.с.25 - 37), а саме копіями статуту державного відокремленого акціонерного товариства шахти «Бутовська» - дочірнього підприємства державної холдингової компанії "Макіїввугілля" (в редакції 1997р.), змінами до даного статуту від 2001р.

На підставі Акту на землю шахті «Бутовська» виробничого об'єднання «Макіїввугілля», правонаступником якої є позивач, надано на праві постійного користування земельну ділянку площею 4,2 га в межах ОСОБА_3 сільської ради для будівництва бази відпочинку та під'їзного шляху .

На зазначених земельних ділянках позивачем розпочато будівництво баз відпочинку, яке на сьогоднішній день не завершено.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, стосовно того, що земельна ділянка площею 4,2 га що знаходяться у с. Залізний Порт в межах ОСОБА_3 сільської ради, правомірно належить ДП «Макіїввугілля» на праві постійного користування.

Факт належності земельних ділянок ДП «Макіїввугілля» на праві постійного користування встановлений також рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 30.06.2016 р. у справі №654/820/13-ц (стор. 4), яке відповідно до ст. 35 ГПК України має преюдиційне значення для розгляду даної справи. Копія цього рішення надана до суду разом з позовною заявою (а.с.38-40).

26.10.2001р. ОСОБА_3 сільською радою прийнято рішення № 272 (а.с.22), яким у дочірнього підприємства "Шахта "Бутовська" вилучена земельна ділянка площею 1 га, яка розташована в селі Залізний Порт та переведено зазначену ділянку в землі запасу сільської ради. Пунктом 2 зазначеного рішення зобов'язано базу відпочинку "Шахта "Бутовська" зробити зміни в Державному акті постійного користування земельною ділянкою.

На час прийняття спірного рішення ОСОБА_3 сільської ради № 272 від 26.10.2001р. діяв Земельний кодекс України ( Введений в дію Постановою ВР № 562-XII від 18.12.90, в редакції Закону № 2196-XII від 13.03.92, із змінами, внесеними згідно з Декретом № 15-92 від 26.12.92, Законами №3179-12 від 05.05.93, № 507-XIV від 17.03.99, № 1805-14 від 08.06.2000р. ). Отже, норми самого цього Земельного кодексу України регулювали спірні відносини.

Відповідно до ст. 3 ЗКУ - 1990р. (Форми власності на землю. Розпорядження землею) власність на землю в Україні має такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності є рівноправними. Розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

За приписами ст.4 ЗКУ-1990р. (Право державної власності на землю) у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.

Компетенція сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин була встановлена ст.9 ЗКУ-1990р. До відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належали : 1) передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; 2) реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі; 3) вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу; 4) справляння плати за землю; 5) ведення земельно-кадастрової документації; 6) погодження проектів землеустрою; 7) здійснення державного контролю за використанням і охороною земель, додержанням земельного законодавства; 8) сприяння створенню екологічно чистого середовища і поліпшенню природних ландшафтів; 9) припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною; та інші. Відтак, необхідно зазначити, що ЗКУ-1990р. окремо регулював порядок вилучення земельних ділянок відповідно до статті 31 та припинення права власності або користування земельною ділянкою чи її частиною відповідно до ст. 27 ЗКУ

Відповідно до ст.23 ЗКУ-1990р. право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Статтею 27 ЗКУ-1990р. було встановлено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості грунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Право користування землею може бути також припинено у випадках, зазначених у статті 114 цього Кодексу.

Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки.

Як вбачається з тексту оскаржуваного рішення, в його преамбулі зазначено, що рішення прийнято за результатом розгляду заяви ДВАТ Дочірнього підприємства «Шахта «Бутовська», в якій колишній керівник ДП «Шахта «Бутовська» просив сільраду надати дозвіл на «отторжение земли», тобто на її вилучення.

Земельний кодекс України від 18 грудня 1990 року № 561-XII серед способів припинення постійною землекористування ЗК України розрізняв «припинення права користування землею» та «вилучення (викуп) земель».

В оскаржуваному рішенні відповідач посилається на ст. ст. 9, 27 ЗК України, відповідно якими встановлюються підстави припинення права користування на землю, однак у резолютивній частині зазначив про вилучення земельної ділянки, ототожнюючи ці два поняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗК України серед переліку підстав, з яких може бути припинено право користування земельною ділянкою, не вказано такої підстави, як «заява землекористувача про вилучення земельної ділянки і передачу її в землі запасу».

При цьому, жодних заяв про добровільну відмову від земельної ділянки Позивач не направляв.

Отже, як вірно зазначає суд першої інстанції, вищезазначена заява не містила добровільної відмови від земельної ділянки повністю або частково і у відповідності до ст. 27 ЗКУ, не могла бути самостійною та достатньою правовою підставою для припинення права користування земельною ділянкою.

Також судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідно до ст. 5, 25, 26, 29 Цивільного кодексу Української РСР від 18.07.1963р. № 1540-УІ, який діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення, при здійснені прав на користування земельною ділянкою ДВАТ «Дочірнє підприємство «Шахта «Бутовська» повинно було діяти на підставі та у межах повноважень, які надані йому законом та статутом (положенням) юридичної особи.

Однак, ДВАТ «Дочірнє підприємство «Шахта «Бутовська» повноважень на відмову від прав на земельні ділянки не мало, оскільки суб'єктом здійснення права державної власності на той час була Верховна Рада України.

Крім того, безоплатна передача прав постійного користування земельною ділянкою, яка є основним засобом виробництва, суперечить самій сутності підприємництва як господарській діяльності з метою отримання прибутку.

Відповідно до п. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про управління державним «майном» від 15.12.1992 р. №8-92 заборонено підприємствам, що є у загальнодержавній власності, передавати безоплатно закріплене за ними майно іншим підприємствам, організаціям, установам, а також громадянам.

Таким чином, ДВАТ «Дочірнє підприємства «Шахта «Бутовська» як підприємство загальнодержавної власності не могло самостійно та безоплатно відмовитись від прав на належну йому земельну ділянку, оскільки це суперечить вимогам щодо управління державним майном.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 8.3.2., пп. в) п. 8.3.4. Статуту ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська», затвердженого Міністром вугільної промисловості України у 1997р., одним з органів цього підприємства є Спостережна рада, яка погоджує проведення операцій розпорядження нерухомим майном Товариства, балансова вартість якого перевищує суму еквівалентну 100 (ста) розмірам установленого чинним законодавством неоподаткованого мінімуму прибутку в місяць, діючого на момент продажу.

Відповідно до ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 р. № 13-92, що діяв на момент прийняття оскаржуваного рішення, не підлягала оподаткуванню одна мінімальна заробітна плата, яка на той час складала 118 грн. (Закон України від 01.06.2000 р. № 1766-ІІІ).

Тобто, на той момент Спостережна рада погоджувала операції з нерухомим майном, вартість якого дорівнює або перевищує 11 800 грн.

Відтак, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що керівник ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська» не мав повноважень надсилати заяву щодо відмови від прав користування Позивача спірною земельною ділянкою, оскільки Спостережна рада ДВАТ ДП «Шахта «Бутовська» не погоджувала та не могла погодити здійснення такої операції з нерухомим майном.

Правовідносини ж з приводу вилучення (викуп) земельних ділянок, на момент винесення оскаржуваного рішення було врегульовано, зокрема, ст. 31 ЗКУ-1990р. відповідно до якої вилучення (викуп) земельних ділянок здійснюється з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не оспорюють того, що такої мети як передача вилученої земельної ділянки у власність або надання у користування іншим громадянам, підприємствам, установам і організаціям не існувало, навіть станом на день розгляду справи в суді першої інстанції спірна земельна ділянка площею 1 га нікому не передавалась у власність або користування.

Статтею 34 ЗКУ-1990р. встановлено порядок погодження питань, пов'язаних із вилученням (викупом) земель.

Так, згідно із ч. 1 ст. 34 ЗК України підприємства, установи і організації. заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов'язані до початку проектування попередньо погодити із власниками землі і землекористувачами місце розташування об'єкта, розмір ділянки та умови її вилучення (викупу) і т. д.

Відповідно до ч. 6 цієї ж статті підприємства, установи і організації, заінтересовані у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотаннями про попереднє погодження місць розташування об'єктів до відповідної місцевої Ради народних депутатів.

Таким чином, при вилученні земельної ділянки вона передається заінтересованій особі з визначеною метою. При цьому, заінтересована особа повинна попередньо звернутись до землекористувача земельної ділянки з метою попереднього погодження її місця розташування тощо.

З матеріалів справи вбачається, що до ДП «Макіїввугілля» з метою вилучення земельної ділянки жодна заінтересована особа не зверталась, місця розташування та умови використання такої земельної ділянки не погоджувала, а у рішенні ОСОБА_3 сільської ради № 272 від 26.01.2001 р. відсутні посилання на подібні обставини.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідач не надав будь-яких доказів дотримання ОСОБА_3 сільською радою встановленого на той час порядку вилучення земельних ділянок.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що Земельний кодекс України, який діяв на час прийняття оскаржуваного рішення Відповідача, не містив такого визначення та підстави припинення права користування земельною ділянкою як вилучення земельної ділянки та переведення у землі запасу.

Згідно до ст. 80 Земельний кодекс України, що діяв на час прийняття оскаржуваного рішення відповідача ( Визначення земель запасу ) землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у постійне користування. До них належать також землі, право власності або користування якими припинено відповідно до статей 27 і 28 цього Кодексу. Відповідно до ст. 81 ЗКУ ( Призначення земель запасу ) землі запасу перебувають у віданні сільських, селищних, районних, міських, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів і призначаються для передачі у власність або надання у користування, в тому числі в оренду, переважно для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до п. 3.9. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 р. №43 (був чинний на момент прийняття оскаржуваного рішення) у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі чи надання, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю. Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України.

Отже, внесення змін до акту на право постійного користування землею, згідно вимог законодавства, неможливе без участі користувача, якому такий акт вже видано, оскільки він повинен пред'явити його для здійснення відповідних коригувань. Однак, з моменту прийняття оскаржуваного рішення не було здійснено жодних змін або коригувань державного акту ДП «Макіїввугілля», а також до Позивача не надходило жодних повідомлень про необхідність внесення змін.

Крім того, з часу прийняття оскаржуваного рішення до ДП «Макіїввугілля» не надійшло жодного звернення відповідача щодо вилучення земельної ділянки чи погодження меж земельних ділянок із земель, що надані йому у користування.

Виходячи з цього, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що рішення відповідача №272 від 26.10.2001 р. не було виконано, оскільки після його прийняття відповідач не вчиняв жодних дій, спрямованих на його фактичну реалізацію. Саме тому, позивач не міг знати про наявність зазначеного рішення Відповідача, оскільки зміни до його державного акту на землю не вносились, а дії, спрямовані на визначення меж нових земельних ділянок не вчинялись.

Не заслуговують на увагу й доводи скаржника щодо незастосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно із п.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення.

Інше означало б можливість скасування апеляційною інстанцією рішення місцевого господарського суду (внаслідок застосування наслідків позовної давності та у звязку із цим необхідності відмови у позові) за відсутності підстав такого скасування, передбачених ст.104 ГПК. Така заява у наявних матеріалах справи відсутня.

Судова колегія не приймає до уваги заяву скаржника про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, зазначену як підставу для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційній скарзі, оскільки Скаржник, як прокурор, у відповідності до ст.29 ГПК України є представником відповідача - ОСОБА_3 сільської ради Голопристанського району Херсонської області.

Відповідач приймав участь у розгляді справи в суді першої інстанції та мав можливість подати заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, але не скористався наданим йому правом.

Згідно із п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у суді апеляційної інстанції заявити про сплив позовної давності може сторона у спорі, яка доведе неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції, зокрема у разі, якщо відповідну сторону не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи місцевим господарським судом.

Однак, прокурором не надано доказів неможливість подання відповідної заяви в суді першої інстанції відповідачем - ОСОБА_3 сільської ради Голопристанського району Херсонської області, в інтересах якої скаржник виступає.

Крім того, згідно із п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності.

Зокрема, частиною четвертої статті 29 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) передбачено, що Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди; при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявою прокурора.

Крім того, судова колегія вважає необґрунтованим наявність підстав для представництва ОСОБА_3 сільської ради Голопристанського району Херсонської області Заступником прокурора Херсонської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 121 Конституції України (в редакції, яка діяла до 30.09.2016 року) було передбачено, що одним із завдань прокуратури України є представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Відповідно до чинної редакції п. 3 ст. 1311 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

15.07.2015 року набрав чинність розділ IV Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року N 1697-VII, який визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, в тому числі, ст. 23, що встановлює підстави представництва інтересів громадянина або держави в суді. Цим Законом було внесено також зміни до ГПК України, зокрема до статей 2 та 29.

Відповідно до ст.ст. 2, 29 ГПК України прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених ч. 2 або 3 ст. 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви (заяви, скарги) у порядку, встановленому ст. 63 цього Кодексу.

Підстави для здійснення прокурором представництва держави в суді визначені у ч. 3 та 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII.

Зокрема, у Законі України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті (абзац перший та другий частини третьої статті 23).

У п. 1 та 3 постанови "Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам" від 23 березня 2012 року N 7 (із змінами) Пленум Вищого господарського суду України роз'яснив, що право прокурора на здійснення представництва в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави виникає у випадках нездійснення або неналежного здійснення захисту інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування або іншим суб'єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесено відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Інтереси держави мають чітко формулюватися й умотивовуватися прокурором. Звертаючись до суду, прокурор повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва у порядку, передбаченому ч. 2 або 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру". Слід враховувати, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду із представництвом інтересів держави або громадянина, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Зазначені обставини повинні перевірятися судом при зверненні прокурора з відповідною заявою або скаргою до суду.

Отже, після 15.07.2015 року, прокурор звертаючись до суду зі скаргою в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва. Відповідно, наявність одного факту порушення інтересів держави недостатньо для здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді. Таке право, в тому числі право подавати скаргу, прокурор має лише, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

При цьому, слід наголосити на тому, що у випадках відсутності органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або відсутності у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор безсумнівно має право на подання позову в інтересах держави.

Якщо ж такий орган існує, то в такому разі прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати та довести наявність підстав для здійснення представництва. Доведення цих підстав здійснюється у загальному порядку відповідно до вимог ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України шляхом подання належних та допустимих доказі. Зокрема, такими доказами можуть бути: докази внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі ст. 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовця, які займають посаду державної служби в органі державної влади та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків (ст. 14 Закону України "Про державну службу", який діяв до 01.05.2016 року; глава 2 чинного Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 року 889-VIII), тощо).

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 р. заступник прокурора Херсонської області зазначив, що підставами для представництва у суді інтересів держави в особі Новодофінівської сільської ради є, зокрема, прийняття місцевим господарським судом рішення, яке створило передумови для позбавлення місцевої територіальної громади права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної форми власності.

З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка надана ДП "Макіїввугілля" у постійне користування із земель державної власності.

Прокурором не надано жодного доказу того, що вищезазначена земельна ділянка знаходиться у комунальній формі власності, а отже не доведено порушення права користування та розпорядження земельною ділянкою місцевою територіальною громадою.

В апеляційній скарзі прокурор також посилається на не здійснення захисту цих прав Новодофінівською сільською радою у порядку, спосіб та строки передбачені ГПК України.

Водночас в апеляційній скарзі прокурор не зазначає причин та обставин, якими підтверджується, що Новодофінівською сільською радою, як органом місцевого самоврядування не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження.

Саме лише посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, не достатньо для підтвердження наявності підстав для здійснення представництва прокурором.

Відповідно до ст.1.1. Регламенту діяльності ОСОБА_3 сільської ради VII скликання, затвердженого рішенням II сесії сільської ради VІІ скликання №3 від 02 грудня 2015 року ОСОБА_3 сільська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади сіл Новофедорівка та Залізний Порт і відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та від їх імені та в їх інтересах наділяється власними повноваженнями, в межах яких діє самостійно через свої представницькі, виконавчі органи та їх посадових осіб.

Відтак, ОСОБА_3 сільська рада є самостійною юридичною особою, яка має змогу без залучення інших осіб або органів захищати порушені права.

Зазначені обставини узгоджуються і зі ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування», відповідно до якої інтереси територіальної громади села представляє відповідна сільська рада.

Отже, роль прокурора у сфері представництва інтересів держави має допоміжний характер і основну роль згідно чинного законодавства України відіграють профільні органи державної влади чи органи місцевого самоврядування, які самостійно наділені правом на звернення до суду.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За викладених обставин, колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Херсонської області від 29.11.2016 у справі № 923/907/16 відповідає вимогам чинного законодавства та матеріалам справи, підстави для його скасування або зміни відсутні, а тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга заступника прокурора Херсонської області без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського

процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Херсонської області залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Херсонської області від « 29» листопада 2016 року по справі № 923/907/16 залишити без змін.

Постанова в порядку статті 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови

складено „14 квітня 2017 року

Головуючий суддя С.І. Колоколов

Суддя Г.П. Разюк

Суддя Н.М. Принцевська