ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа № 914/2629/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Біоальтернатива» від 29.12.2016

на рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2016

у справі № 914/2629/16

за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ТЕГА», м. Івано-Франківськ

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Біоальтернатива», с. Зубра, Пустомитівський район, Львівська область

про стягнення 270227,10 грн.,

представники сторін:

- від позивача не зявився,

- від відповідача ОСОБА_3

Права та обовязки сторін, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України відповідачу розяснено. Заяв про відвід складу суду не поступало.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.12.2016 у справі № 914/2629/16 (суддя Петрашко М.М.) частково задоволено позов ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «Тега», стягнуто з ТзОВ «Біоальтернатива» на користь позивача 254631,11 грн. основного боргу, 4541,50 грн. 3% річних, 10249,69 грн. інфляційних втрат та 4041,34 грн. судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 790,69 грн. основного боргу та 14,11 грн. 3% річних відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд встановив, що між сторонами у даній справі існували правовідносини з поставки товару та виконання будівельних робіт, факт виконання зобовязань за якими зі сторони позивача підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними та актами приймання виконаних будівельних робіт на загальну суму 254 631,11 грн., а докази здійснення відповідачем відповідних оплат відсутні. Вказане стало підставою для задоволення позову у цій частині. У звязку з документальною необґрунтованістю тверджень позивача про існування у відповідача станом на березень 2015 року заборгованості на суму 790,69 грн., суд відмовив у стягненні вказаної суми та здійснив перерахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Не погодившись із рішенням місцевого господарського суду, ТзОВ «Біоальтернатива» оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі скаржник зазначив, що при обчисленні сум 3% річних та інфляційних втрат суд першої інстанції безпідставно визначив період прострочення відповідача, виходячи з дня надіслання претензії (18.02.2016), натомість слід було встановити та взяти до уваги день отримання відповідачем претензії.

Позивач не виконав вимог ухвал суду від 13.02.2017 та 23.02.2017 та не подав відзиву на апеляційну скаргу. Також, позивач не забезпечив в судове засідання явку свого представника, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового розгляду, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке наявне в матеріалах справи.

05.04.2017 через канцелярію суду від сторін надійшло спільне клопотання в порядку ст. 78 ГПК України про затвердження мирової угоди та про припинення провадження у даній справі. До клопотання долучено мирову угоду від 04.04.2017, відповідно до якої сторони визначили розмір заборгованості, який існує станом на день укладення мирової угоди та дійшли згоди про порядок її погашення.

В судовому засіданні 05.04.2017 представник відповідача підтримав клопотання про затвердження мирової угоди.

Розглянувши вказане клопотання, судова колегія дійшла висновку про відмову в його задоволенні у звязку з тим, що положення ст.78 ГПК України можуть бути застосовані лише до прийняття рішення судом першої інстанції.

Відповідно до п.8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України», норми ГПК України щодо вчинення господарським судом першої інстанції певних процесуальних дій не застосовуються судом апеляційної інстанції у випадках, коли відповідною нормою ГПК України прямо передбачено, що процесуальна дія вчиняється лише до прийняття рішення судом першої інстанції. Апеляційна інстанція не застосовує положення ГПК України щодо затвердження господарським судом мирової угоди та відмови позивача від позову.

Колегія суддів звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 121 ГПК України, вони можуть укласти мирову угоду в процесі виконання судового рішення, яка подається на затвердження господарського суду, який прийняв відповідне судове рішення незалежно від наявності виконавчого провадження.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи наявно достатньо доказів для розгляду апеляційної скарги по суті, а також беручи до уваги закінчення процесуального строку для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в усному клопотанні представника відповідача про відкладення розгляду даної справи та вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

З матеріалів справи та апеляційної скарги вбачається наступне:

ТзОВ «Тега» поставило ТзОВ «Біоальтернатива» товар на підставі наступних видаткових накладних: №РН-000652 від 19.03.2015 на суму 549,00 грн. та №РН-000672 від 10.04.2015 на суму 753,00 грн. (а.с. 9, 81), а також було виконано роботи на підставі наступних актів приймання виконаних будівельних робіт: №272-02-1-1/5/ від 29.01.2016 на суму 216 640,80 грн., №272-02-1-2/6/ від 29.01.2016 на суму 30 681,60 грн., №272-02-1-3/7/ від 29.01.2016 на суму 144 234,00 грн., №ОУ-0000009 від 04.02.2016 на суму 2 500,00 грн. (а.с. 10-18, 19-21, 22-30, 31).

Письмових договорів з приводу вказаних поставок та виконання будівельних робіт між сторонами не укладалося.

У позовній заяві позивач також стверджує, що станом на березень 2015 року у відповідача додатково існувала заборгованість в розмірі 790,69 грн.

У звязку з тим, що відповідач не здійснив повної оплати за поставлений йому товар та за виконані роботи, позивач звернувся до відповідача з нагадуванням від 17.02.2016 №22 про погашення 255 421,80 грн. заборгованості (а.с. 33). Вказане нагадування було надіслано на адресу відповідача 18.02.2016 (а.с. 34, 35).

В подальшому позивач повторно звертався до відповідача з претензією від 12.09.2016 №103 про погашення тієї ж суми заборгованості (а.с. 36). Вказана претензія була надіслана на адресу відповідача 13.09.2016 (а.с. 38, 39).

У звязку з відсутністю оплат за поставлений товар та виконані роботи, позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом про стягнення з відповідача 255421,80 грн. основного боргу, 4555,61 грн. 3% річних та 10249,69 грн. інфляційних втрат.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та, відповідно, скасування оскаржуваного рішення відсутні, з огляду на наступне:

Згідно ст.11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 ГК України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно ст. 642 ч. 2 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття.

Згідно із ч.1 ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ст.712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні №РН-000652 від 19.03.2015, №РН-000672 від 10.04.2015 та акти приймання виконаних будівельних робіт №272-02-1-1/5/ від 29.01.2016, №272-02-1-2/6/ від 29.01.2016, №272-02-1-3/7/ від 29.01.2016, №ОУ-0000009 від 04.02.2016 містять підписи посадових осіб позивача та відповідача, а також відбитки печаток.

Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено про необґрунтованість тверджень позивача про існування у відповідача станом на березень 2015 року заборгованості в розмірі 790,69 грн. Видаткова накладна №РН-000652 від 19.03.2015 (а.с. 8) не може вважатися належним доказом, оскільки не містить підпису та печатки відповідача.

Доказів будь-яких оплат зі сторони відповідача за поставлені товари та виконані роботи матеріали справи не містять.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 254631,11 грн.

Як було зазначено вище, в матеріалах справи міститься претензія №22 від 17.02.2016, яка була надіслана на адресу відповідача 18.02.2016.

Відповідно до ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Аналогічно відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

За умовами ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання свого зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Нормами ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: сплата суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми.

Враховуючи вищенаведені норми ЦК України та ГК України, прострочення відповідача розпочалося 26.02.2016, тобто після спливу семи днів з моменту предявлення відповідачем вимоги про сплату заборгованості.

Твердження скаржника про те, що початок прострочення слід обраховувати після спливу семи днів з моменту отримання ним відповідної вимоги (а не з моменту надіслання позивачем такої вимоги) є безпідставними. Скаржник, наводячи подібні твердження, не заперечує факту одержання вимоги, проте не вказує конкретної дати, коли така вимога була ним одержана та наводить свої контррозрахунки сум 3% річних та інфляційних втрат, проте, відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів також наголошує на тому, що відповідач не заперечує факту поставки йому відповідних товарів та виконання позивачем відповідних робіт, а також не заперечує суми основної заборгованості, яка заявлена до стягнення позивачем у даній справі.

Перевіривши правильність нарахування 3% річних та інфляційних втрат за період з 26.02.2016 по 29.09.2016 із врахуванням того, що сума основного боргу становить 254631,11 грн., колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість стягнення з відповідача 4 541,50 грн. 3% річних та 10 249,69 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, судова колегія прийшла до висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, як такого, що прийнято відповідно до обставин та матеріалів справи з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Львівської області від 12.12.2016 у справі №914/2629/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Біоальтернатива» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Л.С. Данко