ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Справа № 921/790/16-г/3

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Плотніцького Б.Д.

суддів Малех І.Б.

Михалюк О.В.

при секретарі судового засідання Михайлишин С.В.

за участю представників:

від Позивача: Помазанська С.І.;

від Відповідача : не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 б/н від 09.03.2017 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 року, cуддя Боровець Я.Я.

у справі №921/790/16-г/3

за позовом Теребовлянського районного споживчого товариства, м. Теребовля, Тернопільська область

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 9 665,89 грн. (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог),

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 року у справі № 921/790/16-г/3 позов задоволено частково. З Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь Теребовлянського районного споживчого товариства стягнуто 8 184 грн. 00 коп. заборгованості по орендній платі, 1 061 грн. 19 коп. пені та 1 318 грн. 02 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване обґрунтованістю вимог Позивача, зокрема тим, що у зв'язку з невиконанням Відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо сплати орендних платежів, у останнього перед Позивачем виникла заборгованість у розмірі 8 184,00 грн. за період лютий 2016 року - січень 2017 року включно. Оскільки Відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність заявленої до стягнення суми боргу, позов підлягає задоволенню. Щодо заявленої до стягнення суми пені, то в цій частині місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки встановив неточності у проведених Позивачем нарахуваннях.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі скасувати з підстав неповного з'ясування та недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Свої доводи скаржник мотивує тим, зокрема, що договір, на підставі якого заявлено позов у даній справі, є недійсним через його нікчемність, оскільки порушує публічний порядок. Так, на переконання скаржника, Позивач незаконно заволодів земельною ділянкою, яка належить територіальній громаді м. Теребовля та без належних правових підстав передав її в оренду Відповідачу. Відтак, на переконання скаржника, правові підстави для задоволення позову у даній справі - відсутні.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 29.03.2017 року.

Ухвалою суду від 29.03.2017 року розгляд справи відкладено на 12.04.2017 року у зв'язку з неявкою представників сторін.

Позивач у запереченні на апеляційну скаргу та у доповненні до нього спростовує доводи скаржника, просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання, призначене на 12.04.2017 року з'явилась представник Позивача, яка висловила свої міркування з питань, що виникли в ході розгляду спору.

Скаржник участі уповноваженого представника у судове засідання повторно не забезпечив, причини неявки суду не повідомив.

Враховуючи те, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника скаржника.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши пояснення представника Позивача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 року у даній справі - залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, 1 жовтня 2015 року між Теребовлянським районним споживчим товариством (Наймодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_4 (Наймач) було укладено Договір найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_1, відповідно до п.1.1 якого Наймодавець передає, а Наймач приймає у тимчасове платне користування торговельне місце (об'єкт найму) на території цілісного майнового комплексу Теребовлянського РайСТ, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Загальна площа об'єкта найму торговельного місця НОМЕР_2 становить 30 кв.м. (п.1.2 Договору).

Відповідно до п.1.3 Договору торговельне місце передається у тимчасове платне користування для торгівлі.

Пунктом 3.1 Договору сторони домовились, що розмір орендної плати за місяць користування об'єктом найму становить 682 грн.

Відповідно до п.3.4 Договору плата за користування об'єктом найму сплачується на рахунок Наймодавця до 10-го числа кожного місяця в якому здійснюється користування об'єктом найму.

Згідно з п.6.1 Договору останній діє з 01.10.2015р. по 01.09.2016р. (але не більше одного року).

У випадку відсутності заперечень Наймодавця та Наймача про припинення дії договору протягом одного місяця до його закінчення, він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах (п.6.7 Договору).

Даний Договір підписаний обома сторонами без заперечень.

На виконання умов договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_1 від 01.10.2015р., Позивач передав, а Відповідач прийняв в оренду торгове місце НОМЕР_2 площею 30 м.кв. в стані, що відповідають умовам договору та їх призначенню, про що свідчить Акт приймання - передачі від 01.10.2015р. (а.с. 12).

Неналежна сплата Відповідачем орендних платежів за період лютий 2016 року - січень 2017 року слугувала підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

Приймаючи рішення зі спору у даній справі, місцевий господарський суд виходив з того, зокрема, що Відповідачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність заявленої до стягнення суми боргу. Щодо заявленої до стягнення суми пені, то в цій частині місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, оскільки встановив неточності у проведених Позивачем нарахуваннях.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до вимог статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як правомірно зазначено місцевим господарським судом, по своїй правовій природі договір, на підставі якого заявлено позов у даній справі, є договором найму (оренди).

Правовідносини, пов'язані з орендою (наймом) регулюються положеннями глави 58 ЦК України та параграфом 5 глави 38 ГК України.

Згідно зі статтею 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язаний передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічне положення містить стаття 283 ГК України, відповідно до якої за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (не споживна річ).

Статтею 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Матеріали справи свідчать про те, що на виконання умов договору найму (оренди) торговельного місця НОМЕР_1 від 01.10.2015р. Позивач передав, а Відповідач прийняв об'єкт найму, а саме торговельне місце НОМЕР_2 загальною площею 30 кв.м., що підтверджується актом приймання - передачі від 01.10.2015р.

Крім того, про факт використання Відповідачем отриманого у найм майна свідчать наявні в матеріалах справи платіжні доручення про сплату орендних платежів за період 2015 року з призначенням платежу: «за оренду торгівельного місця» (а.с.65, 66).

Оскільки Відповідачем не подано суду доказів сплати орендної плати за користування отриманого у найм об'єкта оренди за спірний період чи доказів, які б свідчили про припинення правовідносин за договором оренди торговельного місця НОМЕР_1 від 01.10.2015р., місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині заявленої до стягнення суми.

Погоджується судова колегія й з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з рахунку Відповідача 1 061, 19 грн. пені з огляду на наступне.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Порушення боржником, взятих на себе зобов'язань призводить до настання певних правових наслідків, які полягають у застосуванні встановлених законом та договором мір відповідальності (ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Відповідно до п.3.4 Договору плата за користування об'єктом найму сплачується на рахунок Наймодавця до 10-го числа кожного місяця в якому здійснюється користування об'єктом найму.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання зобов'язань згідно з договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, зокрема: за порушення строку перерахування коштів, встановлених в п.4.1.2 (не пізніше 10-го числа поточного місяця), Наймач сплачує пеню в розмірі 2% від суми боргу за кожний день прострочення.

Позивач нарахував Відповідачу пеню у розмірі 1481,89 грн.

Провівши перерахунок заявленої до стягнення пені, місцевий господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позивних вимог в цій частині, оскільки встановив неточності в проведених Позивачем нарахуваннях.

Зокрема, судом встановлено, що Позивачем розраховано пеню на суму боргу, виходячи зі ставки орендної плати у розмірі 686,00 грн.

Однак, відповідно до п. 3.1 Договору розмір орендної плати за місяць користування об'єктом найму становить 682, 00 грн.

Перевіривши розрахунок суми пені, проведений місцевим господарським судом (а.с.115-119), судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність стягнення з рахунку Відповідача 1 061, 19 грн. пені.

Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, зводяться передусім до посилань на нікчемність (недійсність) вказаного вище договору, оскільки останній вважає його таким, що порушує публічний порядок.

Проте, такі бездоказові доводи апеляційна інстанція не приймає до уваги з огляду на наступне.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Порядок організації та здійснення торгівлі на ринках регулюються Правилами торгівлі на ринках, затвердженими спільним наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, МВС, ДПА, Держстандартом від 26.02.2002р. №57/188/84/105.

Відповідно до пункту 13 вказаних Правил торговельне місце - площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо.

Індивідуальні ознаки торгового місця, яке передавалося Відповідачу в користування за договором НОМЕР_1 від 01.10.2015р., визначені в пункті 1.2 Договору, номер 10.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є правовідносинами оренди.

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 р.).

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що Відповідачем не надані докази звернення до правоохоронних органів, докази наявності вини певних осіб, яка виражається в намірі порушити встановлений законом порядок сторонами правочину або однією зі сторін чи докази притягнення винних осіб до відповідальності тощо. Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Окрім того, суб'єкт підприємницької діяльності вправі вибирати спосіб здійснення ним підприємницької діяльності, здійснюючи її на свій ризик, і самостійно відповідати за результати своїх дій, він вільний у виборі напрямків і методів роботи, незалежний у прийнятті рішень, діє своєю волею та за своїми інтересами, вільний у встановленні прав і обов'язків по договорах, що укладаються, у визначенні будь-яких умов договорів, що не суперечать закону.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що Відповідачем не доведено суду, що спірний правочин є таким, що порушує публічний порядок та, за сукупності об'єктивної та суб'єктивної ознак, підпадає під дію ст. 228 Цивільного кодексу України. Також Відповідач не довів і існування умислу сторін (сторони) на досягнення протизаконного результату та не довів в законному порядку і вину Позивача, у зв'язку з чим, підстави для визнання договору оренди нікчемним у відповідності до ст. 228 Цивільного кодексу України - відсутні.

Відповідно до п. 5 Постанови КМ України від 29 липня 2009 р. N 868 «Про деякі питання організації діяльності продовольчих, непродовольчих та змішаних ринків» Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у м. Києві та Севастополі державним адміністраціям разом з відповідними територіальними органами центральних органів виконавчої влади та за участю органів місцевого самоврядування вжити заходів до посадових осіб суб'єкта господарювання, що має право на користування чи розпорядження земельною ділянкою, організовує та/або забезпечує створення належних умов для провадження торговельної діяльності, в разі відсутності затвердженого плану території ринку або належних умов для провадження торговельної діяльності, визначених правилами торгівлі.

Тобто, у даному випадку питання перевірки організації провадження торговельної діяльності суб'єктом господарювання (належної/неналежної) належить до компетенції центральних органів виконавчої влади (за участю органів місцевого самоврядування), яких законодавець наділив повноваженнями вживати заходів до посадових осіб суб'єкта господарювання у разі виявлення, зокрема, відсутності затвердженого плану території ринку або належних умов для провадження торговельної діяльності, визначених правилами торгівлі.

Таким чином, посилання скаржника на сумніви щодо наявності у Позивача права на передачу майна у користування у зв'язку з відсутністю плану розміщення ринку і торговельних місць на ньому, затвердженого органом місцевого самоврядування, а також на інші чинники, які, на його думку, можуть свідчити про незаконність укладеного договору, колегія суддів відхиляє, адже вказані обставини не є предметом доказування у даній справі. Окрім того, вимога про визнання недійсним договору, на підставі якого пред'явлено позов, в межах даної справи Відповідачем не заявлялась, а докази визнання недійсним вказаного договору у справі відсутні.

З врахуванням викладеного, оцінивши докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для скасування судового рішення у даній справі, оскільки доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому акті.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105, 107 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд , П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 28.02.2017 року у справі № 921/790/16-г/3 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Судові витрати за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути місцевому господарському суду.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Суддя І.Б. Малех

Суддя О.В. Михалюк