КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа№ 910/21211/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Ялтиченко О.П. - представник за довіреністю від 05.12.2016 року;

від відповідача: Мальована Т.В. - представник за довіреністю від 01.07.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу у відкритому засіданні Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний"

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 року

у справі № 910/21211/16 (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний"

до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк"

про стягнення 459 445, 17 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" про стягнення заборгованості 459 445, 17 грн., у зв'язку із неналежним виконанням умов договору банківського депозиту № 2/14-14/ГД від 13.02.2014 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 року у справі № 910/21211/16 позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції необгрунтовано було зменшено розмір суми пені.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" по справі № 910/21211/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.01.2017 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А. та призначено до розгляду на 07.03.2017 року.

У судовому засіданні 07.03.2017 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Представником відповідача у судовому засіданні 07.03.2017 року були надані заперечення проти задоволення апеляційної скарги.

Крім того, представник позивача подав клопотання про продовження строку розгляду спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів задовольнила клопотання позивача про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 року відкладено розгляд справи до 04.04.2017 року.

Представники сторін у судовому засіданні 04.04.2017 року підтримали свої правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 13.02.2014 року між приватним акціонерним товариством "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" (далі - позивач, клієнт) та Публічним акціонерним товариством "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (далі - відповідач, банк) укладено договір банківського депозиту №2/14-14/ГД (далі - договір).

Відповідно до п.1.1. вказаного договору банківського депозиту банк зобов'язується приймати від вкладника та зараховувати на депозитні рахунки грошові кошти у національній та/або іноземній валютах на умовах строкового банківського вкладу („депозити" або „депозит") і зобов'язується виплачувати вкладнику депозит/депозити та проценти по депозитам на умовах і в порядку, встановлених Загальними Умовами, Депозитними дорученнями/Додатками до договору та цим договором.

Пунктом 1.2. договору встановлено, що особливі умови розміщення депозитів визначаються у Депозитних дорученнях/Додатках до Договору.

Згідно із п. 2.1. договору вкладник розміщує кожний депозит в Банку на підставі відповідного Депозитного доручення/Додатку до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

На виконання п.1.2. договору сторонами було укладено додаток депозит "Депозит - ONLINE PREMIUM" №4" від 08.01.2015 (далі - додаток№4), згідно з умовами якого вкладник перераховує, а банк приймає на депозитний рахунок №3310 кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) гривень строком до 17.03.2016.

Також сторонами був укладений додаток депозит "Депозит - ONLINE PREMIUM" №5" від 30.03.2015 (далі - додаток №5), на умовах якого вкладник перераховує, а Банк приймає на депозитний рахунок №3310 кошти в сумі 1 000 000 (один мільйон) грн. строком до 14.03.2016 року.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Правилами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як свідчать матеріали справи, в порушення зазначених вище умов договору банківського депозиту та ст. 1058 ЦК України відповідач після закінчення строку розміщення грошових коштів не повернув вкладникові суми депозитів за додатками №4 та №5 у розмірі 2 000 000 гривень та не сплатив проценти, нараховані на суми депозитів.

06.04.2016 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовною заявою про стягнення суми (повернення) депозиту, стягнення процентів, пені, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Розрахунок заявлених до стягнення процентів, пені, 3 % річних було складено станом на день подання позову, тобто 06.04.2016 включно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 року у справі №910/6764/16, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 року, вимоги ПрАТ "СК АСКО ДС" задоволено в повному обсязі та встановлено, що відповідач порушив умови договору щодо своєчасного повернення позивачу суми вкладу та процентів.

Правилами ст. 35 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставини щодо невчасного повернення депозиту та не сплати відсотків є встановленими та не підлягають повторного доказуванню при розгляді даної справи.

Крім того, колегією суддів встановлено, що 04.08.2016 року відповідач сплатив позивачу грошові кошти в сумі 17 371,58 грн. з призначенням платежу "виплата %% по депозитних коштах за лютий 2016", 1 006 642,08 грн. з призначенням платежу "виплата депозитних коштів 1000000,00 та процентів 6642,08 згідно дог. №5 від 30.03.2015", 1 008 174,86 грн. з призначенням платежу "виплата депозитних коштів 1000000,00 та %% 8174,86 згідно договору №4 від 08.01.2015", що підтверджується випискою за 04.08.2016 по рахунку відкритому позивачу в ПАТ "Сбербанк Росії".

Відповідно до ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Згідно додатку №4 за період з 07.04.2016 (день, по який з відповідача стягнуто проценти згідно рішення у справі №910/6764/16) по 03.08.2016 (день, що передує дню фактичного повернення коштів вкладнику) за ставкою 18,7% (відповідно до умов договору про внесення змін та доповнень №12 до додатку №4 від 12 лютого 2016р.) проценти на банківський вклад складають 60 800,55 грн.

Згідно додатку №5 за період з 07.04.2016 (день, по який з відповідача стягнуто проценти згідно рішення у справі №910/6764/16) по 03.08.2016 (день, що передує дню фактичного повернення коштів вкладнику) за ставкою 18,7% (відповідно до умов договору про внесення змін та доповнень №10 до додатку №5 від 11 лютого 2016р.) проценти на банківський вклад складають 60 800,55 грн.

Таким чином, загальний розмір процентів по вкладу позивача у відповідача, що не був вчасно повернутий складає 121 601,10 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що до спірних правовідносин повинна застосовуватися ч. 2 ст. 1070 ЦК України, оскільки договір банківського депозиту припинив свою дію.

Однак, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом.

Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.

Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Отже, колегія суддів зазначає, що вказана норма права застосовується тільки в тому випадку якщо договором не визначено розміру процентної ставки за користування депозитом у разі закінчення терміну його дії.

Так, відповідач вказує, що термін дії договору банківського депозиту закінчився.

Однак, колегія суддів зазначає, що апелянт помилково ототожнює строк дії договору та строк вкладу.

Так, закінчення строку вкладу є підставою для повернення депозитних коштів та не є підставою для припинення правовідносин між сторонами за договором банківського вкладу.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.1.3 договору про внесення змін № 12 до додатку депозиту № 4 до договору банківського депозиту встановлено, що строк розміщення коштів на депозитну рахунку до 17.03.2016 року.

Згідно із п.1.3 договору про внесення змін № 10 до додатку депозиту № 5 до договору банківського депозиту передбачено, що строк розміщення коштів на депозитну рахунку до 14.03.2016 року.

Разом з тим, з договору банківського депозиту, а саме п. 4.1 договору вбачається, що цей договір вступає в силу з дати його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін та діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним.

Таким чином, твердження відповідача, що договір банківського депозиту припинив свою дію є безпідставним.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача процентів по вкладу позивача, що не був вчасно повернутий у сумі 121 601,10 грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних в сумі 19 508, 20 грн. та збитки від інфляції у сумі 77 416, 04 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 28.01.2015 у справі № 6-247цс14, з банку у такому випадку на користь позивача необхідно стягнути проценти по банківських вкладах за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобо в'язання на підставі частини п'ятої статті 1061, частини другої статті 625 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена Верховним судом України в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 01.07.2014: „Слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі N 6-39цс13), від повідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банкі вськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК"

Так, перевіривши розрахунок 3% річних та збитків від інфляції наданий позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача 3% у сумі 19 508, 20 грн. та збитків від інфляції у розмірі 77 416, 04 грн.

Також, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені у сумі 240 919, 83 грн.

За визначенням статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 4 та 6 ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що штрафні санкції за порушення зобов'язання застосовуються у розмірі передбаченому сторонами у договорі.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п.7.1. договору банківського депозиту №2/14-14/ГД від 13.02.2014 встановлено, що за невиконання банком обов'язку щодо своєчасного повернення депозиту та/або за несвоєчасну виплату процентів банк несе відповідальність в формі пені, що буде розраховуватись на суму невиконаного вчасно зобов'язання в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період, за який сплачується пеня, за кожен день прострочення.

Так, перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що він є обгрунтованим та становить 240 919, 83 грн.

Водночас, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції за клопотанням відповідача було зменшено розмір пені до 24 091, 98 грн.

При цьому, задовольняючи клопотання про зменшення пені, суд першої інстанції зазначив, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача, який порушив зобов'язання, суд об'єктивно оцінив всі надані сторонами докази неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань, причини неналежного виконання зобов'язання, прийшов до висновку про обґрунтованість зменшення розміру пені.

Водночас, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не навів мотивів, з яких він дійшов висновку щодо зменшення розміру пені, не зазначив в чому саме полягає винятковість випадку, яка надає можливість зменшити неустойку на підставі п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Так, колегія суддів зазначає, що звертаючись до суду із клопотанням про зменшення суми пені відповідач посилався на запровадження НБУ певних обмежень - винесення Постанов НБУ: № 74/БТ від 15.02.2016 року; № 140 від 03.03.2016 року та № 342 від 07.06.2016 року, згідно яких банк був зобов'язаний обмежити видачу коштів.

Водночас, колегією суддів встановлено, що вказані постанови були прийнятті з метою врегулювання ситуації на грошово-кредитному ринку України, зокрема його валютному сигменті, і відповідні заборони стосувалися лише щодо використання іноземної валюти. Разом з тим, депозит був переданий банку у національній валюті.

Згідно до п. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (Лист Вищого господарського суду від 29.04.2013 року № 01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Так, дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що відповідачем було повернуто депозит та сплачено відсотки за його користування лише 04.08.2016 року на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 року у справі № 910/6764/16. В добровільному порядку, до винесення вищевказаного рішення, відповідач не здійснював жодної проплати щодо повернення депозиту та сплати процентів за період з 11.02.2016 року по 16.03.2016 року.

Крім того, відповідач не надав суду жодного доказу, який би підтверджував винятковість обставин, яка надає можливість зменшити пеню.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивач зареєстрований та здійснює свою діяльність в зоні проведення АТО, що значно вливає на фінансовий стан останнього. В підтвердження вказаного, позивач надав суду звіти про фінансові результати за 2013 та 2016 роки, відповідно до яких вбачається, що позивач у 2013 році, тобто до початку проведення АТО отримав прибуток у розмірі 8,5 млн. грн., а в 2016 році - 75 тис. грн.

Беручи до уваги викладене, враховуючи недоведеність відповідачем поважності причин неналежного виконання перед позивачем грошових зобов'язань за договором банківського депозиту, враховуючи майновий стан обох сторін, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про зменшення розміру пені.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 104 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 року змінні.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 року задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2016 року у справі № 910/21211/16 змінити.

3. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк" (01001, м.Київ, провулок Шевченка, буд. 12, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія АСКО-Донбас Північний" (84205, Донецька обл., м. Дружківка, вул. Соборна, буд. 37, ) проценти по банківському вкладу в сумі 121 601, 10 грн., 3% річних у сумі 19 508, 20 грн., інфляційні збитки у сумі 77 416, 04 грн., пеню у сумі 240919, 83 грн., судовий збір за подання позовної заяви у сумі 6 891, 68 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 7 580, 86 грн.

5. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідний наказ.

6. Матеріали справи № 911/21211/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко