КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа№ 910/17547/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пашкіної С.А.

суддів: Калатай Н.Ф.

Жук Г.А.

За участю представників:

від позивача: Яців О.Р. ( довір. №399 від 28.09.16);

від відповідача : Наконечний С.В. (довір. від 30.12.16);

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016

у справі № 910/17547/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Реал-Контакт»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про визнання недійсним договору укладеного між сторонами договору суборенди №ДС 679 від 19.04.2014.

Як на підставу для визнання спірного договору недійсним позивач послався на те, що за його умовами він отримав у користування нежитлові приміщення на вкрай невигідних для себе умовах, що призвело до неможливості користуватися своїми правами.

Крім того позивач послався на те, що при укладенні спірного договору представники сторін діяли за домовленістю, наслідком чого стало те, що позивач прийняв на себе кабальні зобов'язання суборенди нежитлових приміщень без будь-яких прав і як наслідок укладений між сторонами договір містить пункти, зокрема, щодо підвищення орендної плати у зв'язку з коливанням курсу долара США, застосування до позивача оперативно-господарських санкцій неспіврозмірних допущеним порушенням, штрафних санкцій за дострокове розірвання договору, неможливість односторонньої відмови від договору без шкоди для позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2016, повний текст якого складений 12.12.2016, у справі № 910/17547/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що позивачем не доведено наявність та обґрунтованість обставин, викладених у позовній заяві, та підстав для визнання недійсною спірного договору з викладених у позові правових підстав.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 № 910/17547/16 та прийняти нове, яким у повному обсязі задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі позивач послався на те, що є підстави вважати, що спірне рішення прийнято з грубим порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, оскільки при розгляд справи судом порушено загальні принципи судочинства, закріплені ст. 125 Конституції України та ст. 4-2 (принцип рівності сторін перед законом та судом), 4-3 (принцип змагальності), 4-7 (порядок прийняття судових рішень) ГПК України, а саме, судове рішення прийнято без належного з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування вказаної позиції позивач вказав на те, що:

- при прийнятті рішення суд першої інстанції керувався лише доводами та доказами, викладеними відповідачем у відзиві, не беручи до уваги доводи, зауваження та пояснення позивача, не вчиняючи при цьому необхідних процесуальних дій для встановлення дійсних обставин справи, що призвело до прийняття завідомо неправомірного судового рішення;

- в обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів того, що спірний договір був укладений проти воля позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, тобто послався на приписи ст.233 ЦК України, в той час як позивач позовні вимоги обґрунтовував посилаючись на інші норми матеріального права, а саме на ст. 232 ЦК України якою передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів встановила.

19.04.2014 позивач, як суборендар, та Товариство з обмеженою відповідальністю «Форум-Менеджмент Груп», як орендар, уклали договір суборенди №ДС 679 (далі Договір) (а.с.15-30) відповідно до умов якого орендар зобов'язувався передати в суборенду, а суборендар зобов'язується прийняти, згідно умов цього Договору нежитлові приміщення, які знаходяться за адресою: Україна, місто Київ, пров. Куренівський, 12, літера А.

01.05.2014 позивач, як суборендар, Товариство з обмеженою відповідальністю «Форум-Менеджмент Груп», як первісний орендар, та відповідач, як новий орендар, уклали договір про внесення змін до Договору (а.с.33-35) в якому досягли згоди про заміну сторони у зобов'язання (орендаря) за Договором та з 01.05.2014 року, новим орендарем за Договором став відповідач.

Звертаючись до суду з цим позовом позивач посилається на те, що при укладенні Договору представники сторін діяли за домовленістю, наслідком чого стало те, що позивач прийняв на себе кабальні зобов'язання суборенди нежитлових приміщень без будь-яких прав і як наслідок укладений між сторонами договір містить пункти, зокрема, щодо підвищення орендної плати у зв'язку з коливанням курсу долара США, застосування до позивача оперативно-господарських санкцій неспіврозмірних допущеним порушенням, штрафних санкцій за дострокове розірвання договору, неможливість односторонньої відмови від договору без шкоди для позивача.

В обґрунтування вказаної позиції позивач послався та такі пункти Договору:

- сторони погодились, що у випадку зростання офіційно встановленого Національним банком України курсу гривні до долару США, який зафіксовано в п. 1.4.1 Договору, орендар має право здійснити індексацію-перерахунок платежів по орендній платі за цим Договором. Індексація-перерахунок проводиться не частіше, ніж один раз в місяць та здійснюється на дату виставлення рахунку (п. 2.3);

- сторони погодились, що у разі, якщо суборендар не сплатив орендну плату до останнього дня строку, визначеного у пункті 1.4 цього Договору, та протягом терміну від вищезазначеного дня до дня фактичного перерахування коштів відбулося зростання офіційного курсу долара США встановленого НБУ, орендар має право внести суму різниці, що виникла між сумою орендної плати, розрахованої по курсу на день виставлення рахунку, та сумою орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового рахунку на сплату орендної плати, обчисленої по курсу на день фактичної оплати, до наступного чергового розрахунку на сплату орендної плати, а суборендар зобов'язується сплатити зазначену суму (п. 2.4);

- у випадку прострочення орендної плати, плати за сервісне обслуговування, порушення строків виконання зобов'язань, передбачених п. 1.5. цього розділу І цього Договору, орендар має право застосовувати до суборендаря наступні оперативно-господарські санкції (п. 5.4):

5.4.1. обмежити доступ суборендаря до приміщень (обмеження доступу включає заборону, в тому числі шляхом опечатування приміщень, входити до приміщень, забирати, виносити, вивозити будь-яке майно, що знаходиться в приміщеннях, користуватися приміщенням його працівникам, представникам, відвідувачам, або іншим особам, що діють від імені або в інтересах суборендаря);

5.4.2. частково або повністю припинити надання сервісних послуг та/або відключити суборендаря від систем електо- водо- і теплопостачання до моменту повного погашення заборгованості, включаючи штрафні санкції;

- за умов виконання п. 5.4, 5.5 даного Договору, орендар не несе відповідальності за будь-які понесені суборендарем збитки (включаючи упущену вигоду), та схоронність майна суборендаря від третіх осіб, яке знаходиться у приміщенні;

- у випадку припинення дії цього Договору суборендар зобов'язаний протягом 3 (трьох) календарних днів повернути орендарю приміщення в первинному стані (відповідно до базового ремонту приміщення) для чого, у випадку необхідності, суборендар зобов'язаний здійснити ремонтні роботи для приведення приміщення в первинний стан, а орендар, в свою чергу, повинен прийняти вказане приміщення по акту приймання-передачі приміщення. Приміщення вважається поверненим з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення. Орендна плата та плата за сервісне обслуговування приміщення нараховується (включаючи день підписання акту прийому передачі) (п. 7.3);

- у випадку довгострокового припинення дії цього Договору з ініціативи суборендаря, або у випадку дострокового припинення дії цього договору внаслідок порушення суборендарем своїх зобов'язань, встановлених цим Договором, суборендар зобов'язується сплатити орендарю штраф у розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ) по цьому договору (вартість послуг суборенди), яка буде діяти на момент припинення дії цього Договору з урахуванням п.п.2.3 цього Договору. За ініціативою орендаря такий штраф може бути повністю або частково погашений за рахунок гарантійного платежу (п. 12.6);

- у разі порушення строку та умов повернення приміщення, інших строків, зазначених у пунктах 1.2.1, 7.3 Договору, або іншого строку, обумовленого сторонами та з урахуванням п. 6.1.1. цього договору, суборендар зобов'язаний сплатити орендарю штраф в розмірі трьохмісячної орендної плати (з урахуванням ПДВ), яка діє в момент припинення дії цього договору (вартість суборенди) (п. 12.7).

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 232 ЦК України встановлює, що, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно з п.3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у заступника Голови правління позивача Рудухи Наталії Євгеніївни умислу щодо укладання Договору всупереч волі заявника та усвідомлення останньою факту вчинення договору, що не відповідає інтересам довірителя, а відтак посилання позивача на те, що при укладенні Договору представники сторін діяли за домовленістю, а представник позивача, переслідуючи корисливу мету мав прямий намір заподіяти позивачу шкоду, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який визнав недоведеними посилання позивача на те, що спірний договір вчинено внаслідок зловмисної домовленості представників сторін.

Водночас колегія суддів зауважує позивачу на тому, що його посилання на те, що в обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів того, що спірний договір був укладений проти воля позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, тобто послався на приписи ст. 233 ЦК України, спростовуються змістом оспорюваного рішення.

Також колегія суддів зауважу позивачеві і на наступному.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Всі пункти Договору на які позивач посилається як на такі, що фактично поставили його у вкрай невигідне становище (зокрема, щодо підвищення орендної плати у зв'язку з коливанням курсу долара США, застосування до позивача оперативно-господарських санкцій неспіврозмірних допущеним порушенням, штрафних санкцій за дострокове розірвання договору, неможливість односторонньої відмови від договору без шкоди для позивача) не суперечать положенням чинного законодавства як кожен окремо, так і всі у сукупності, а відтак укладення договору із такими пунктами не суперечить приписам чинного законодавства.

Відповідно до ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що:

- судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.;

- зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України);

- відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Дослідивши наявні в матеріалах справи документальні докази, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не доведено наявності встановлених цивільним законодавством умов для визнання договору недійсним з підстав, зазначених ним у позовній заяві.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17547/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до приписів ст.49 ГПК України судові витрати по справі за звернення з апеляційною скаргою покладаються на позивача.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17547/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/17547/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/17547/16.

Головуючий суддя С.А. Пашкіна

Судді Н.Ф. Калатай

Г.А. Жук