КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа№ 910/21272/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Разіної Т.І.

Отрюха Б.В.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

за участю представників сторін: від позивача - Бойко С.М., від відповідача - Петроченко С.О., від третьої особи 1. - не з'явився, від третьої особи 2. - не з'явився, від третьої особи 3. - Музичук Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Інтергласт» Фірми «Гласт ГМБХ» на рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. по справі № 910/21272/16 (суддя - Сівакова В.В.) за позовом дочірнього підприємства «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ» до публічного акціонерного товариства «Златобанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору 1. товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології», 2. Національний банк України, 3. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про визнання недійсною частини договору № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012р. та визнання поруки за договором № 121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012р. припиненою

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. по справі №910/21272/16 в позові відмовлено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, дочірнє підприємство «Інтергласт» Фірми «Гласт ГМБХ» звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 17.01.2017р. по справі № 910/21272/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, визнати недійсною частини договору №121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012р. та визнання поруки за договором №121/12-KLMV/P-3 від 29.05.2012р. припиненою з 26.12.2013р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017р. апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Інтергласт» Фірми «Гласт ГМБХ» прийнято до провадження.

Розпорядженням №09-53/980/17 від 15.03.2017р. призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/21272/16 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу суддів від 15.03.2017р., в зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Чорна Л.В. судді: Разіна Т.І., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2017р. апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Інтергласт» Фірми «Гласт ГМБХ» прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Публічне акціонерне товариство «Златобанк» заперечує проти апеляційної скарги, з підстав викладених у письмовому відзиві.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології» та Національний банк України своїх представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

За таких обставин, справа розглядається за відсутності представників сторін, які належним чином повідомленні.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

29.05.2012р. між публічним акціонерним товариством «Златобанк» (Банк) та товариством з обмеженою відповідальністю «Хімічні технології» (Позичальник) було укладено кредитний договір №121/12-KLMV, за яким в порядку та на умовах, встановлених цим договором та чинним законодавством України, Банк надає Позичальнику кредит, а Позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти та користування кредитом та виконати всі інші умови цього кредитного договору.

Згідно з п. 1.3. кредитного договору максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 5 200 000 доларів США 00 центів.

До кредитного договору були укладені договори про внесення змін: № 1 від 07.10.2013р., № 2 від 06.11.2013р., № 3 від 29.11.2013р., № 4 від 06.12.2013р., № 5 від 26.12.2013р., № 6 від 03.01.2014р., № 7 від 07.02.2014р., №8 від 04.03.2014р., №9 від 07.04.2014р., №10 від 30.04.2014р., №11 від 24.06.2014р., №12 від 31.07.2014р., №13 від 12.09.2014р., №14 від 16.09.2014р., №15 від 24.09.2014р., №16 від 30.10.2014р., №17 від 28.11.2014р., №18 від 26.12.2014р., №19 від 29.01.2015р.

Договором про внесення змін №5 від 26.12.2013р. до кредитного договору визначено кінцеву дату повернення кредиту - не пізніше 26.12.2014р.

Договором про внесення змін №11 від 24.06.2014р. максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією встановлено 5 450 000 доларів США 00 центів.

Договором про внесення змін №19 від 19.01.2015р. до кредитного договору визначено кінцеву дату повернення кредиту - не пізніше 26.02.2015р.

29.05.2012р. між публічним акціонерним товариством «Златобанк» (Банк) та дочірнім підприємством «Інтергласт» фірми «Гласт ГМБХ» (Поручитель) укладено договір поруки №121/12- KLMV/P-3, за умовами якого поручитель Поручається перед Банком та зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов'язань перед Банком за кредитним договором, в повному обсязі таких зобов'язань. Згідно з п. 1.2. договору поруки - солідарний обов'язок. Поручитель та Боржник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком в тому ж обсязі, що і боржник, в такому ж порядку та строки, що і боржник. Банк має право вимагати виконання боргових зобов'язань частково або в повному обсязі як від Боржника та Поручителя, так і від будь-кого з них окремо. Банк у разі одержання виконання боргових зобов'язань Боржником та/або Поручителем не в повному обсязі має право вимагати/отримати неодержані/невиконані боргові зобов'язання від боржника та/або поручителя. Боржник та поручитель залишаються зобов'язаними доти, доки боргові зобов'язання не будуть виконані в повному обсязі. Видача боргового документа за цим договором поруки не передбачена.

До договору позики були укладені договори про внесення змін: від 27.12.2013р., від 24.06.2014р., від 26.12.2014р., від 29.01.2015р.

Договором про внесення змін від 27.12.2013р. до договору поруки визначено, що боржник зобов'язаний повернути Банку суму всіх отриманих боржником кредитних коштів, наданих у формі мультивалютної кредитної лінії за максимальним лімітом заборгованості 5 200 000 доларів США 00 центів не пізніше 26.12.2014р. включно, чи в інші строки встановлені в кредитному договорі.

Договором про внесення змін від 29.01.2015р. до договору поруки визначено, що Боржник зобов'язаний повернути Банку суму всіх отриманих боржником кредитних коштів, наданих у формі мультивалютної кредитної лінії за максимальним лімітом заборгованості 5 540 000 доларів США 00 центів не пізніше 26.02.2015р. включно, чи в інші строки встановлені в кредитному договорі.

Відповідно до п. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Позивач просить суд визнати недійсною частину п.п. 2.1.1. п. 2.1. договору поруки №121/12- KLMV/P-3 та визнати поруку за договором поруки припиненою з 26.12.2013р.

Оскаржуваним пунктом договору поруки сторони встановили застереження: порукою за цим договором забезпечено виконання боржником боргових зобов'язань також в разі їх дострокового виконання, як це передбачено в кредитному договорі, а також у випадку зміни будь-яких умов кредитного договору (зокрема, але не виключно, зміна розміру кредиту, процентної ставки, строків повернення кредиту тощо). Підписанням цього договору поручитель погоджується з тим, що порукою забезпечується зобов'язання боржника за кредитним договором також у разі зміни будь-яких умов кредитного договору, в тому числі і у випадках збільшення обсягу відповідальності поручителя, без внесення змін до цього договору.

Застереження: внесення змін до цього договору поруки у зв'язку із будь-якими змінами основного боргу (розміру, строку тощо), процентів, підвищеного розміру процентів тощо, є правом банку, а не його обов'язком.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказав на те, що оскаржуваний пункт договору поруки вказує на те, що позивач надає згоду на майбутні зміни зобов'язання за кредитним договором, які збільшують обсяг зобов'язань позивача, на розсуд позичальника та відповідача, без доведення та погодження таких змін в момент їх запровадження з скаржником та отримання такої згоди на такі зміни.

Стосовно припинення поруки, то порука має бути визнана припиненою з 26.12.2013р. - момент укладення договору про внесення змін №5 від 26.12.2013р., оскільки не було отримано письмової згоди позивача на зміну зобов'язання, чим збільшено обсяг відповідальності останнього, що є порушенням ч. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. При цьому слід пам'ятати про вертикальну ієрархію правових норм, відповідно до якої закони мають пріоритет над підзаконними нормативними актами, а також про горизонтальну ієрархію, за якою новий закон має пріоритет над законом, прийнятим раніше, а спеціальний закон має пріоритет над загальним.

Відповідно до ст. 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству.

З матеріалів справи вбачається, що внесені зміни до кредитного договору, за якими збільшувався обсяг відповідальності позивача, супроводжувались внесенням змін до договору поруки та погоджувались із позивачем.

Позивач не навів та не довів належними та допустимим доказами обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним.

Відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. (п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012р.).

Умовами договору поруки позивач, як поручитель, погодився прийняти на себе весь обсяг зобов'язань, що виник у боржника перед кредитором за кредитним договором та будь-якими змінами до нього, які можуть виникнути у майбутньому, в тому числі і у випадку збільшення обсягу відповідальності, без внесення змін до цього договору.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для скасування рішення.

Постановою Правління Національного банку України № 105 від 13.02.2015р. АТ «Златобанк» було віднесено до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №30 від 13.02.2015р. «Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «Златобанк».

Постановою Правління Національного банку України № 310 від 12.05.2015р. було відкликано банківську ліцензію, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 99 від 13.05.2015р. «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію».

Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 24.03.2016р. №391 про продовження строків ліквідації АТ «Златобанк» на два роки по 13.05.2018р. включно.

Дослідивши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що господарським судом міста Києва правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі Київським апеляційним господарським судом до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 19.01.2017р. у справі №910/20321/16.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 19.01.2017р. у справі №910/20321/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/20321/16 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді Т.І. Разіна

Б.В. Отрюх