ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 922/428/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді:Данилової М.В.,
суддівСибіги О.М., Швеця В.О.
за участю представників:
позивачаЄфременко О.О. (дов. від 18.04.2014 №14-88)
відповідачівРадигіна Є.С. (дов. від 24.10.2016 №б/н)
розглянувши матеріали касаційної скаргиПублічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України"
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016
у справі№922/428/16 Господарського суду Харківської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України"
доКомунального підприємства "Чугуївтепло"
простягнення 547 572,26 грн.
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Чугуївтепло" про стягнення пені у розмірі 147924,70 грн., 3% річних у розмірі 26219,02 грн. та суми на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення у розмірі 373428,54 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 10.11.2016 (суддя Присяжнюк О.О.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Чугуївтепло" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія" "Нафтогаз України" пеню у розмірі 59169,88 грн., інфляційні втрати у розмірі 277260,07 грн. та 3 % річних у розмірі 26219,02 грн. Відмовлено у стягнені пені у розмірі 88754,82 грн. та інфляційних у розмірі 96168,47 грн. Відстрочено виконання рішення суду до 10.02.2017.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 (головуючий суддя Шутенко І.А., судді Плахов О.В., Білоусова Я.О.), рішення господарського суду Харківської області від 10.11.2016 залишено без змін.

Не погоджуючись із вищевказаними рішеннями, Публічне акціонерне товариство "НАК "Нафтогаз України" звернулося до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати в частині відмови у стягненні пені у розмірі 88754,82 грн., прийняти в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 88754,82 грн., у стягненні яких було відмовлено.

В своїй скарзі скаржник посилається на неналежне встановлення всіх обставин, необхідних для правильного вирішення спору, що призвело, на його думку, до порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Корсак В.А., Сибіга О.М.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.03.2017 касаційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду у вищевказаному складі.

Відповідно до протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 27.03.2017 справа повинна розглядатись у складі колегії суддів: головуючий суддя - Данилова М.В., судді Сибіга О.М., Швець В.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні 29.03.2017 представників сторін, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, 31.01.2014 між Комунальним підприємством "Чугуївтепло" та Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" укладений договір № 2194/14-КП-32 про купівлю-продаж природного газу.

Пунктом 6.1. договору сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

З огляду на матеріали справи, позивачем на виконання умов договору передано за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 у власність відповідача природний газ в обсягах обумовлених сторонами.

Відповідач, в свою чергу, взяті на себе за договором зобов'язання своєчасно не виконав, що зумовило звернення позивача з позовом у даній справі, в якому він просить суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 147924,70 грн., інфляційні втрати у розмірі 373428,54 грн. та 3% річних у розмірі 26219,02 грн.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, здійснив власний перерахунок інфляційних втрат та дійшов висновку про неправомірність розрахунку позивача, внаслідок чого відмовив у задоволенні втрат від інфляції в розмірі 96168,47 грн., як необґрунтовано нарахованих.

Крім того, місцевий господарський суд, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, зменшив розмір заявленої до стягнення суми пені на 88754,82 грн. (отже, зменшив розмір заявленої позивачем до стягнення суми пені на 60%).

Колегія суддів касаційної інстанції з такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується, зважаючи на наступне.

Так, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами статей 6, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Підставою застосування передбаченої цією нормою відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання.

Згідно вимог статті 217 Господарського кодексу України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції та адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 7.2 укладеного між сторонами договору передбачено, що у разі порушення покупцем умов п. 6.1 цього договору, покупець зобов'язується крім суми заборгованості сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Колегія суддів касаційної інстанції, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, зроблений позивачем, та розрахунок здійснений судами попередніх інстанцій, дійшла висновку про те, що він є арифметично вірний та відповідає вимогам закону та договору.

До того ж, колегія суддів касаційної інстанції зауважує, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

Зазначене правомірно враховано господарськими судами при здійсненні розрахунку інфляційних втрат, які стягнуті за оскаржуваними судовими рішеннями.

Щодо розрахунку 3% річних заявленого до стягнення та присудженого до стягнення судами попередніх інстанцій, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що він є арифметично вірним та розрахований судами відповідно до вимог закону.

Зменшуючи розмір пені заявленої до стягнення позивачем, суди попередніх інстанцій вказували про наступне.

Так, відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Право господарського суду у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання передбачено пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України.

У п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 21.11.2011 № 01-06/1623/2011 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм процесуального права" надано господарським судам такі роз'яснення та рекомендації: п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд приймає до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про надання відстрочки.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено під час розгляду справи в суді першої так і апеляційної інстанції, відповідач є комунальним підприємством, яке створено для задоволення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання. Підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, тому постачає теплову енергію по вартості нижчої її собівартості.

На підприємстві склалась складна ситуація, яка виникла у зв'язку зі збитковістю послуг з теплопостачання та через дефіцит коштів, пов'язаний з хронічними неплатежами споживачів. До моменту прийняття нових тарифів у березні 2015 року тарифи на теплопостачання покривали лише частину витрат на їх виробництво.

Заборгованість населення перед відповідачем виникла по деяким підставам, що не залежать від волі відповідача.

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, заборгованість споживачів (населення) за теплопостачання перед відповідачем складає суму у розмірі 8776,7 тис. грн.

Крім того, перед відповідачем мають заборгованість за спожиті послуги с теплопостачання бюджетні установи. Заборгованість складає близько 2269,0 тис. грн.

Тяжкий фінансовий стан відповідача підтверджується наявним в матеріалах справи висновком судово-економічної експертизи № 36 від 20.10.2016, проведеної НДЕКЦ ГУМВС України в Харківській області в якому зазначено про те, що діяльність підприємства є збитковою, фінансова стійкість підприємства є дуже низькою, що створює передумови для його кризового становища.

Крім того, наявність тяжкого фінансового стану на підприємстві відповідача підтверджується фінансовими звітами відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, звіти з праці, звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг теплопостачання та інші фінансові документи, що містяться в матеріалах справи).

На думку судової колегії, судами попередніх інстанцій правомірно враховано те, що відповідач до моменту звернення позивача до суду з цим позовом повністю погасив суму основного боргу та те, що прострочка платежів відповідача об'єктивно виникла не з його вини, а внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, які на підставі повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи у їх сукупності, ступеня вини відповідача та погашення ним основної заборгованості, правомірно застосували положення процесуального закону щодо можливості зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені.

Як вбачається з матеріалів справи, місцевий господарський суд з огляду на фактичні обставини справи та з урахуванням норм чинного законодавства відстрочив виконання рішення до 10.02.2017.

Відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора чи його заступника або за своєю ініціативою, господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора чи його заступника і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Господарський процесуальний кодекс України не містить конкретних підстав та застережень відстрочки чи розстрочки, а лише встановлює критерії, що ускладнюють виконання рішення суду, у зв'язку з чим суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, і за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення чи унеможливлюють його, має право на відстрочення виконання рішення. Однак при цьому, необхідною умовою такого розгляду є те, що заяви мають бути додані докази, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Відстрочка виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувачів і боржників.

Колегія суддів касаційної інстанції вважає, що місцевим господарським судом, з висновком якого погодився і суд апеляційної інстанції, надано належну оцінку викладеним відповідачем (боржником) обставинам, що унеможливлюють негайне виконання прийнятого по справі рішення, а також документальним доказам, наданим на їх підтвердження, та зроблено обґрунтований висновок, що на даний час відповідач є неспроможним виконати рішення суду у дані справі разовим платежем, а дотримання принципу обов'язкового виконання судового рішення не повинно призводити до припинення фінансування першочергових зобов'язань боржника за відсутності реальної можливості виконати судовий акт неминуче і одночасно. Невідкладне вжиття до відповідача заходів примусового виконання судового рішення зі сторони органів Державної виконавчої служби (зокрема, звернення стягнення на грошові кошти та інше майно боржника), зупинення видаткових операцій по банківських рахунках підприємства можуть призвести до його неспроможності вчасно погасити поточну заборгованість за спожитий природний газ, здійснити інші поточні платежі, що може мати наслідком припинення діяльності підприємства, в тому числі і банкрутство, втрату робочих місць та порушення інтересів територіальної громади міста, обслуговування якої здійснює відповідач.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скаржника, викладені у касаційній скарзі судова колегія вважає непереконливими та такими, що спростовуються наявними доказами та встановленими обставинами, а тому відсутні правові підстави для скасування рішення та постанови судів попередніх інстанцій в частині відмови у стягненні пені у розмірі 88754,82 грн.

Враховуючи наведене, та керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 у справі №922/428/16 Господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий суддя М.Данилова

Судді О.Сибіга

В.Швець