РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017Справа №910/2605/17

За позовомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування»
до Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант»
про стягнення 100 000,00 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Кузьмик І.П.
від відповідача: Ліповуз Д.І.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» (відповідач) про стягнення 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 08.12.2016 р. на Обухівському шосе, 1 у селі Ходосіївка Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Toyota», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Volkswagen», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Через деякий час після дорожньо-транспортної пригоди, під час огляду заподіяних пошкоджень, в автомобіль «Toyota», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, було здійснено наїзд автомобілем «Dodge Caliber», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, під керування ОСОБА_5 Позивач вказує, що ним, як страховиком, виплачено страхувальнику ОСОБА_3 страхове відшкодування на загальну суму 189 624,36 грн., внаслідок чого до позивача на підставі ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України перейшло право вимоги в межах здійснених фактичних затрат та ліміту відповідальності до відповідача як особи, якою застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_5, якого визнано винним у заподіянні пошкоджень транспортному засобу «Toyota», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 22.03.2017 р.

09.03.2017 р. господарським судом міста Києва отримано інформацію з Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо полісу №АК/1614077, виданого Товариством з додатковою відповідальністю Страховою компанією «Альфа-Гарант».

Ухвалою суду від 22.03.2017 р. розгляд справи відкладено на 05.04.2017 р.

05.04.2017 р. відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив, посилаючись на недотримання порядку звернення до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування, а також порядку визначення розміру заподіяної шкоди. Зокрема, відповідачем зазначено, що оскільки автомобіль «Toyota» було пошкоджено у результаті двох зіткнень, позивачем не доведено розміру шкоди, заподіяної саме ОСОБА_5, відповідальність якого застраховано відповідачем.

Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову надав заперечення.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

07.12.2015 р. між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №027/15-Т/Ц7с (далі - Договір), відповідно до умов якого позивачем було застраховано майнові інтереси страхувальника (вигодонабувача), пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Згідно з п. 22.1 Договору страховик взяв на себе зобов'язання компенсувати страхувальнику прямі збитки, які є наслідком настання певних подій за страховими ризиками, що наведені у п. 22.2 цього Договору, до яких віднесено, у тому числі, збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Строк дії Договору встановлено з 14.12.2015 р. по 14.12.2016 р.

08.12.2016 р. на Обухівському шосе у селі Ходосіївка Київської області сталась дорожньо-транспортна пригода за участю наступних транспортних засобів: транспортного засобу «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4; транспортного засобу «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3; транспортного засобу «Dodge Caliber», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.12.2016 р. у справі №369/11549/16-п встановлено, що 08.12.2016 р. ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під час повороту не вибрала безпечної швидкості руху, не врахувала дорожньої обстановки, внаслідок чого скоїла зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_3 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.12.2016 р. у справі №369/11547/16-п встановлено, що 08.12.2016 р. ОСОБА_5, керуючи автомобілем марки «Dodge Caliber», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Під час дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

18.12.2016 р. Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі Автострада» виставлено ОСОБА_3 рахунок-фактуру №ВДиС-0053938, згідно з яким вартість матеріалів та робіт з відновлення транспортного засобу «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 307 788,51 грн.

Відповідно до звіту №7204/4 від 20.12.2016 р. про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, який складено Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності №220/15 від 16.03.2015р.), вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, яку визначено за витратним підходом, складає 337 782,31 грн.

Страховим актом №027/15-Т/Ц7с-1-1 від 27.12.2016 р. позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 08.12.2016 р., страховим випадком та призначив до виплати ОСОБА_3 страхове відшкодування за Договором у розмірі 189 075,00 грн.

З розрахунку розміру страхового відшкодування від 27.12.2016 р. вбачається, що належна до виплати сума складає різницю між ринковою вартістю застрахованого транспортного засобу на момент дорожньо-транспортної пригоди (страховою сумою) та вартістю придатних залишків транспортного засобу з вирахуванням франшизи (585 000 грн. - 393 000 грн. - 2 925 грн. = 189 075 грн.).

На виконання Договору та на підставі страхового акту №027/15-Т/Ц7с-1-1 від 27.12.2016 р. позивачем виплачено ОСОБА_3 страхове відшкодування в сумі 189 075,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №38218 від 28.12.2016 р.

28.12.2016 р. Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Арсенал Страхування» складено страховий акт №027/15-Т/Ц7с-1-2, яким призначено додаткове страхове відшкодування в сумі 549,36 грн.

Відповідно до платіжного доручення №411 від 04.01.2017 р. позивачем додатково (згідно з рахунком №ВДиС-0055315 від 27.12.2016 р.) перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю «ВіДі Автострада» 549,36 грн.

Одночасно з цим, судом встановлено, що 03.12.2016 р. між Товариством з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» (страховик) та ОСОБА_5 (страхувальник) укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АК/1614077), а саме транспортного засобу «Dodge Caliber», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, з лімітом відповідальності за майнову шкоду 100 000 грн. (франшиза 0 грн.)

Спір у справі виник у зв'язку з наявністю підстав, на думку позивача, для відшкодування відповідачем витрат, які понесені позивачем, в межах ліміту відповідальності страховика.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, позивач, здійснивши виплату страхового відшкодування, набув право вимоги до особи, відповідальної за збитки в межах здійснених витрат.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб - є джерелом підвищеної небезпеки. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Відтак, вирішуючи спір, пов'язаний з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, слід виходити з того, що у цьому випадку шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з урахуванням принципу вини.

Разом з цим, згідно з п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна кількома особами, відшкодовується кожною з них в частині, заподіяній нею (в порядку часткової відповідальності). Шкода, заподіяна одному з володільців з вини іншого - відшкодовується винним; при наявності лише вини володільця, якому заподіяна шкода, вона йому не відшкодовується; при наявності вини обох володільців - розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного; при відсутності вини володільців у взаємному заподіянні шкоди - жоден з них не має права на відшкодування.

Пунктом 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2014 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» визначено, що спір про відшкодування шкоди, завданої при цьому самим джерелам підвищеної небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 Цивільного кодексу України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування.

Як було встановлено судом вище, постановами Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.12.2016 р. у справах №369/11547/16-п та №369/11549/16-п встановлено, що механічні пошкодження транспортному засобу «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, були заподіяні як з вини ОСОБА_5, відповідальність якого застраховано відповідачем, так і з вини ОСОБА_3 (внаслідок зіткнення з автомобілем марки «Volkswagen Transporter», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

На підтвердження розміру заподіяної шкоди позивачем надано суду копію рахунку-фактури №ВДиС-0053938 від 18.12.2016 р. на суму 307 788,51 грн., виставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «ВіДі Автострада», копію звіту №7204/4 від 20.12.2016 р., який складено Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертно-Асистуюча Компанія «Фаворит», відповідно до якого вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Camry», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 337 782,31 грн., копії протоколів огляду транспортного засобу від 13.12.2016 р. та від 16.12.2016 р., а також фототаблиць спричинених механічних пошкоджень.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона за допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з аналізу вказаних норм закону, належністю доказів є міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

За змістом ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, приймаючи до уваги викладені вище положення законодавства, при зверненні до суду з розглядуваним позовом позивач повинен довести належними та допустимими доказами розмір шкоди, яку було заподіяно саме з вини особи, відповідальність якої застраховано відповідачем.

Проте, надані позивачем документи підтверджують лише факт заподіяння пошкоджень транспортному засобу, застрахованому позивачем, проте не містять доказової інформації про те, яку саме шкоду заподіяно з вини ОСОБА_5

У письмових поясненнях по справі від 05.04.2017 р. представником позивача зазначено, що автомобіль відповідача здійснив удар з правої сторони застрахованого автомобіля, результатом чого стали пошкодження правої та задньої сторони, а третім автомобілем завдані пошкодження з лівої сторони. На думку позивача, відповідач має компенсувати затрати на задню та праву бокову сторони автомобіля, але враховуючи те, що в результаті удару автомобіля відповідача застрахований автомобіль зазнав додаткових пошкоджень лівої сторони, відповідач має компенсувати також ? затрат на ліву сторону, у зв'язку з чим заявлено позов про стягнення 100 000 грн. в межах ліміту відповідальності відповідача.

За висновками суду, викладені вище доводи позивача є суб'єктивними судженнями, які не ґрунтуються на жодному доказі. Позивачем не доведено ступінь вини особи, відповідальність якої застраховано відповідачем, та, відповідно, розмір заподіяної нею шкоди, за яку відповідач відповідає.

Судом враховано, що на момент зіткнення транспортного засобу «Dodge Caliber» під керуванням ОСОБА_5 з транспортним засобом «Toyota Camry», останній вже мав механічні пошкодження внаслідок зіткнення з транспортним засобом «Volkswagen Transporter», проте наданим позивачем звітом №7204/4 від 20.12.2016 р. на суму 337 782,31 грн. визначено вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Camry» в цілому, та господарський суд не має можливості самостійно оцінити шкоду, завдану водієм ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду.

У пункті 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» передбачено, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Враховуючи, що для встановлення розміру заподіяної шкоди необхідними є спеціальні знання, в судовому засіданні 05.04.2017 р. судом було поставлено на вирішення питання щодо можливості призначення у справі судової експертизи.

Разом з тим, представники обох сторін проти призначення судової експертизи заперечили, відповідних заяв не подали. Підстави для призначення судової експертизи з власної ініціативи у суду також відсутні, приймаючи до уваги відповідні заперечення сторін та ймовірність неоплати послуг експертної установи.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України рішення приймається господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та іншими учасниками господарського процесу, а також доказів, які були витребувані господарським судом, у нарадчій кімнаті.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред'явлення таких роз'яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.

В свою чергу, обов'язок доказування, встановлений статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Проте, позивач не надав суду належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог, зокрема, розміру шкоди, за заподіяння якої відповідає відповідач, а також не скористався запропонованим судом процесуальним способом отримання доказової інформації шляхом проведення судової експертизи.

При цьому, згідно з п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Враховуючи викладене вище, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до Товариства з додатковою відповідальністю Страхової компанії «Альфа-Гарант» про стягнення 100 000 грн. є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.04.2017 р.

Суддя В.П. Босий