РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017Справа №910/2374/17

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування"

до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1

про стягнення 10 049,34 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Сергутін В.А. по довіреності № 02/661-68 від 03.01.2017

від третьої особи: ОСОБА_3 по довіреності № 898 від 07.04.2017

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" про стягнення 10 049,34 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 порушено провадження у справі №910/2374/17, розгляд справи призначено на 20.03.2017; витребувано у Моторного (транспортного) страхового бюро України інформацію щодо полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

28.02.2017 від МТСБУ через канцелярію суду надійшла інформація на запит суду.

17.03.2017 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю забезпечити явку повноважного представника.

17.03.2017 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи на виконання вимог ухвали про порушення провадження від 15.02.2017 та клопотання про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_1.

20.03.2017 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи судової практики.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.03.2017 розгляд справи відкладено на 10.04.2017; залучено до участі у справі ОСОБА_1 залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

31.03.2017 через загальний відділ діловодства суду від представника позивача надійшов лист про долучення до матеріалів справи доказів надіслання позовної заяви з додатками на адресу третьої особи.

07.04.2017 через загальний відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проив відмовити у задоволенні позовних вимог з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 12.04.2017 проти позовних вимог заперечив у повному обсязі у повному обсязі; представник третьої особи надав пояснення по суті спору.

Представник позивача в судове засідання 10.04.2017 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала направлялась на адресу, що зазначена в позовній заяві та Витязі з ЄДРПОУ.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В судовому засіданні 10.04.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників учасників судового процесу по суті спору та дослідивши наявні у матеріалах даної справи докази, Господарський суд міста Києва,-

В С Т А Н О В И В :

28.05.2015 Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АХА Страхування" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спєктр» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 672а5к5 (далі - Договір), предметом якого є: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням застрахованим транспортним засобом автомобілем «Шкода Фабіа» (державний номер НОМЕР_1).

16.01.2016 близько 19 годині 20 хв. в м. Бровари на регульованому перехресті вул. Київська та вул. Короленка сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП), за участю застрахованого автомобіля «Шкода Фабіа» та автомобіля «Шкода Фелісія» (державний номер НОМЕР_2) під керуванням ОСОБА_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 пункту 16.6 Правил дорожнього руху України.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08.02.2016 зі справи № 361/355/16р.-П ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; застосовано до неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн.

20.01.2016 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

25.01.2016 позивачем складено страховий акт № АХА2001006 і розрахунок суми страхового відшкодування, відповідно до яких сума страхового відшкодування складає 27 425,16 грн.

На підставі страхового акту позивач, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхове відшкодування у сумі 27 425,16 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 26.01.2016 № 219 215.

За приписами статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Разом з тим, згідно зі статтею 21 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника "Шкода Фелісія" як страхувальника на момент ДТП була застрахована відповідачем за полісом № АЕ/6666690, за якими ліміт по майну становив 50 000 грн., а франшиза - 500 грн.

Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на виплату страхового відшкодування в порядку регресу у сумі 16 875,82 грн. (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу) та відсутність підстав для задоволення позовних вимог у сумі 10 049,34 грн.

Так, 19.04.2016 позивач надіслав відповідачу претензію № ЛВ0021834 на виплату страхового відшкодування в порядку регресу у сумі 27 425,16 грн.

06.09.21016 відповідач перерахував позивачу частину страхового відшкодування у сумі 16 875,82 грн.

З огляду на викладене, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "АХА Страхування" просить суд стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" 10 049,34 грн. (27 425,16 грн. - 16 875,82 грн. виплаченого страхового відшкодування - 500 грн. франшизи).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що позивач здійснив належну оцінку шкоди відповідно до вимог пункту 22.1 статті 22 Закону та вимагав виплати страхового відшкодування з урахуванням вимог статті 29 Закону в межах якого може сплатити відповідач.

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 1 ст. З Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-гіравовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно- правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до п. п. д) п. 1.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 р. N 142/5/2092 (далі - Методика) Методика застосовується з метою, зокрема, визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Також згідно п/п «б», п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України № 1335/5/1159 від 24 липня 2009 року підставою для нарахування зносу є відновлення ремонтом складових частин кузова, кабіни або рами.

Підставою для нарахування коефіцієнту фізичного зносу, стало те, що у акті огляду транспортного засобу «Шкода», державний № НОМЕР_1, від 29 січня 2016 року показник спідометру складає 208112 км, що перевищує нормативний пробіг. У зв'язку з цим ТДВ «Страхова компанія «Альфа-гарант» змушена була звернутися за розрахунком коефіцієнту фізичного зносу до ТОВ «Експертум-Аве». Згідно консультації № 93-К/20/0 від 25 травня 2016 року, складеної оцінювачем ОСОБА_5 коефіцієнт фізичного зносу для складових КТЗ «Шкода», державний № НОМЕР_1, склав - 53,9 %.

У свою чергу, відповідач подав суду консультацію від 25.05.2016 № 93-R/20/0,страховий акт № ЦВ/16/0174 та розрахунок суми страхового відшкодування з яких вбачається, що розмір страхового відшкодування з урахуванням фізичного зносу складає 16 875,82 грн.

Положеннями пунктів 7.36-7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затвердженої Наказом Фонду державного майна України та Мін'юсту, від 24.11.2003, № 142/5/2092 встановлено підстави та порядок розрахунку коефіцієнту фізичного зносу.

Отже, відповідач сплатив страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі, визначеному з врахуванням норм Закону, а саме у сумі 16 875,82 грн.

Відповідно до припису статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В силу Закону та норми статті 1194 ЦК України позивач має право на отримання частини відшкодування за рахунок винуватця ДТП у разі недостатності страхової виплати.

Разом з тим, господарський суд звертає увагу позивача, щодо наявності позиції Верховного Суду України в постанові від 02.12.2015 №6-691цс15, згідно до висновків якого слід враховуючи положення пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України, статті 1194 ЦК України, пункту 22.1 статті 22, статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов'язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про стягнення з винуватця ДТП, різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов'язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність підстав для стягнення заявленої суми.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.04.2017р.

Суддя Трофименко Т.Ю.