КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа№ 910/22558/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача - Шемідько Г.В. (довіреність б/н від 14.12.2016 р.)

від відповідача - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газойлпетролеум»

на рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2017 р.

у справі №910/22558/16 (суддя Турчин С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газойлпетролеум»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Газойлпетролеум» про стягнення суми заборгованості за договором у розмірі 2199024,40 грн., 101155,12 грн. інфляційних втрат, 34166,57 грн. 3% річних, 359272,27 грн. пені, 35990,24 грн. 1% штрафу за порушення грошових зобов'язань, 179951,22 грн. 5% штрафу за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів.

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.01.2017 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 2199024,40 грн., 34166,57 грн. 3% річних, 101155,12 грн. інфляційних втрат, 359272,25 грн. пені, штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн., штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у розмірі 179951,22 грн. та 43643,40 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю присутності його представників в судовому засіданні.

Колегія суддів, вислухавши думку представника позивача, враховуючи обмежені строки розгляду справи апеляційним господарським судом, встановлені ст. 102 ГПК України, не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про перенесення розгляду справи. Господарський процесуальний кодекс України не обмежує суб'єкта господарювання у можливості залучення декількох осіб для участі у справі в якості представника.

Щодо долучених до зазначеного клопотання наказів про відрядження, а також про надання відпустки, то колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано доказів неможливості представництва його інтересів у суді іншими особами, які перебувають у відповідних правових стосунках з відповідачем.

Сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання).

Крім того, суд зазначає, що згідно ч. 3 ст. 22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Також судом враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому, колегія суддів зазначає, що ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 р. явка представників сторін у судове засідання призначене на 03.04.2017 р. обов'язковою не визнавалась.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представника відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

29.04.2016 р. між ПАТ «Видобувна компанія «Укрнафтобуріння» (продавець) та ТОВ «Газойлпетролеум» (покупець) було укладено договір №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу, відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець - прийняти і сплатити на умовах цього договору природний газ.

Відповідно до п. 1.3 договору, плановий обсяг газу, який продавець зобов'язується передати у звітному місяці - квітні 2016 року, а покупець прийняти та оплатити, складає 610,00 тис. м3.

Пунктом 2.2. договору передбачено, що вартість газу, що передається згідно з п. 1.3 договору, складає 2999187,00 грн., крім того ПДВ - 599837,40 грн., разом з ПДВ - 3599024,40 грн. (п. 2.2 договору). Ціна та вартість газу не включає в себе вартість транспортування магістральними трубопроводами ПАТ «Укртрансгаз».

Згідно п. 2.4. договору, оплата загальної вартості газу проводиться на поточний рахунок продавця в 100 % розмірі до 05 червня включно.

Розрахунки за газ здійснюються покупцем шляхом перерахування грошових коштів в національній валюті України (гривнях) на розрахунковий (поточний) рахунок продавця (п. 2.6. договору).

У відповідності до п. 3.3. договору, передача фактичного обсягу газу за звітний місяць оформляється сторонами актом прийому - передачі газу.

Даний договір набирає чинності з дати його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін (дата, вказана у верхньому правому куті першої сторінки договору) і діє до 30.04.2016 р. в частині постачання газу, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань (п. 8.1. договору).

На виконання умов договору, позивач у квітні 2016 року передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 3599024,40 грн., що підтверджується підписаним між сторонами актом приймання-передачі природного газу від 30.04.2016 р.

Відповідач, згідно платіжних доручень №1405 від 01.07.2016 р., № 1407 від 04.07.2016 р., № 1411 від 05.07.2016 р., № 1412 від 06.07.2016 р., здійснив часткову оплату поставленого позивачем природного газу на загальну суму 1400000,00 грн., у зв'язку із чим, заборгованість відповідача за договором №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу від 29.04.2016 р. перед позивачем становить 2199024,40 грн.

Також внаслідок прострочення грошового зобов'язання, позивачем нараховані 3% річних у розмірі 34166,57 грн., інфляційні втрати у розмірі 101155,12 грн., пеня у розмірі 359272,27 грн., штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. та штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у сумі 179951,22 грн.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

На підставі укладеного між сторонами договору у позивача виник обов'язок здійснити поставку природного газу, а у відповідача прийняти природний газ в обсязі погодженого сторонами та оплатити його вартість.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторонами погоджено, що оплата загальної вартості газу проводиться на поточний рахунок продавця в 100 % розмірі до 05 червня включно.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1, 2 ст. 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 2199024,40 грн. за договором №ПГ-Т/16-004/44 купівлі-продажу природного газу від 29.04.2016 р. належним чином доведений, а в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказів на спростування вказаного розміру заборгованості і доказів оплати заборгованості у розмірі 2199024,40 грн. суду не надано, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 2199024,40 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 359272,27 грн. за період з 06.06.2016 р. по 24.11.2016 р., штраф 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. та штраф 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у сумі 179951,22 грн.

В пункті 1.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Оскільки, матеріалами справи підтверджено факт наявності прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання, то позивачем правомірно здійснено нарахування пені та штрафних санкцій.

За приписами ч. 1 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України).

Згідно п. 5.4 договору, за порушення покупцем грошових зобов'язань (умов та строків розрахунків) згідно з пунктами 2.4. та 2.5. договору, покупець сплачує на користь продавця, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, - пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу, та додатково - штраф у розмірі 1% від суми простроченого платежу, а у разі прострочення платежу на строк понад 10 календарних днів - додатково штраф у розмірі 5% від суми простроченого платежу.

Перевіривши розрахунки штрафу за ставкою 1% за порушення грошових зобов'язань у розмірі 35990,24 грн. та штрафу за ставкою 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів у сумі 179951,22 грн. апеляційний господарський суд вважає, що вони є арифметично вірними, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Перевіривши розрахунок пені за періоди визначені позивачем, колегія суддів встановила, що арифметично вірний розмір пені складає 359272,25 грн., а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в цій частині у розмірі 359272,25 грн.

При цьому, судом враховано, що одним із видів господарських санкцій згідно ч. 2 ст. 217 ГК України є штрафні санкції, до яких згідно ст. 230 ГК України віднесено штраф та пеню.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 231 ГК України, законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов'язань, зазначених у частині другій цієї статті. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ч. 3 ст. 549 ЦК України, ч. 6 ст. 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено ч. 2 ст. 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки згідно ст. 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, у даній справі договором передбачено господарсько-правову відповідальність за порушення умов договору (порушення строків розрахунків) згідно п.п. 2.4. та 2.5. договору у вигляді сплати неустойки - пені та штрафу.

Колегією суддів враховано, що визначені договором штрафи передбачені за різні порушення, а саме: штраф у розмірі 1% передбачений сторонами договору за прострочення здійснення платежу та штраф у розмірі 5% за порушення грошових зобов'язань на строк понад 10 календарних днів.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 34166,57 грн. 3% річних та 101155,12 грн. інфляційних втрат.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Щодо розрахунку 3% річних у розмірі 34166,57 грн., то він є арифметично вірним, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що розмір інфляційних втрат є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. Однак, враховуючи те, що позивачем у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України не заявлялось клопотань про можливість суду виходити за межі позовних вимог, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних втрат у розмірі 101155,12 грн., яка була заявлена позивачем до стягнення, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 2 ст. 104 ГПК України встановлено, що порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Випадки порушення норм процесуального права, які у будь-якому разі є підставою для скасування рішення місцевого господарського суду передбачені частиною 3 вказаної норми, однак остання з огляду на наявні матеріали справи у даному випадку застосуванню не підлягає.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в апеляційній скарзі відповідача взагалі не зазначено які саме норми матеріального права порушив суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення. Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що розрахунок штрафних санкцій є невірним, не підтверджується відповідними доказами. Відповідачем не надано до матеріалів справи контррозрахунку в обґрунтування невірності розміру штрафних санкцій.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм процесуального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газойлпетролеум» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 26.01.2017 р. у справі №910/22558/16 залишити без змін.

Справу №910/22558/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк