РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/5918/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація»

до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в собі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення заборгованості, штрафних санкцій та додаткових витрат за Договором поставки №АК3 від 13.12.2012

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Ходак В.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - Найденко І.О. (представник за довіреністю);

Копусь А.А. (представник за довіреністю).

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в собі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заборгованості, штрафних санкцій та додаткових витрат за Договором поставки №АК3 від 13.12.2012, зокрема 4215000 грн. різниці між сумою поставленого товару та сплаченого авансу на умовах договору, 924759,46 грн. пені, 142949,41 грн. інфляційних втрат, 85223,84 грн. 3% річних та 6673533 грн. додаткових витрат за договором.

Позов мотивовано тим, що відповідач невчасно виконав свої зобов'язання за договором, а саме: перерахував перший аванс в розмірі 1000000 грн. лише 14.02.2013, тобто із затримкою в 2 місяці; другий аванс перерахував із затримкою в 6 місяців, а саме, 23.12.2013, тільки після підписання Додаткової угоди №2; затягував процес ЗПВ обладнання, що на думку позивача свідчило про затягування узгодження документів, проведення ЗВП та здійснення поставки, внаслідок чого позивач, згідно з його твердженнями, поніс додаткові витрати, які підлягають компенсуванню відповідачем, а саме: заборгованість по сплаті ПДВ в розмірі 608000 грн.; збільшення вартості приладдя ПАТ «БМЗ «Прогрес» у сумі 2224237 грн.; втрати за рахунок зміни курсу (збільшення мінних платежів) у сумі 1607364 грн.; додаткові роботи у сумі 390750 грн.; збільшення вартості комплектуючих механізмів і робіт для системи автоматичного управління, технології «Темс» у сумі 1843182 грн., що разом складає 6673533 грн.

Крім того, позивач посилався на те, що сума поставленого товару перевищує суму авансу, сплаченого відповідачем, а тому позитивна різниця між сумою поставленого товару та сплаченого авансу складає 4215000 грн. та підлягає сплаті протягом 10 робочих днів з дати підписання сторонами акта приймання-передачі товару; у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо відшкодування позитивної різниці, у строки, погоджені сторонами, позивач просив також стягнути пеню, 3 відсотки річних та інфляційні втрати.

При цьому строк та порядок виконання відповідачем цього грошового зобов'язання позивач визначив на підставі підписаного сторонами 17.03.2015 та скріпленого печатками Протоколу розбіжностей до Додаткової угоди №2 від 17.03.2015 до Договору, вказавши, що сторони дійшли згоди про внесення таких змін до Додаткової угоди №2 до Договору.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що позивачем не були виконані умови договору щодо поставки продукції у повному обсязі, частина продукції не поставлена та не введена в дослідну експлуатацію; враховуючи відсутність підписаного між сторонами акта введення товару в дослідну експлуатацію, що, відповідно до умов договору є підставою для здійснення розрахунків, обов'язок відповідача щодо остаточної оплати не настав.

Крім того, зазначав, що при укладенні Додаткової угоди №2 до договору сторони не досягли згоди щодо змін умов договору у частині здійснення розрахунків, зокрема, додаткова угода №2 не містить посилань на наявність протоколу розбіжностей, на який посилається позивач у своїй позовній заяві, відтак відповідач вважає, що позивачем порушено строки поставки обладнання

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.07.2016 позов задоволено частково та стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Автокомплект» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація» 4214400 грн. заборгованості, 142929,06 грн. інфляційних втрат та 85211,70 грн. 3% річних. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2016 рішення господарського суду міста Києва від 13.07.2016 залишено без змін.

Зазначені судові рішення обґрунтовані тим, у відповідача настав строк виконання грошового зобов'язання відповідно до змісту Додаткової угоди №2, підписаної разом із протоколом розбіжностей, відтак суди дійшли висновку, що строк оплати відповідачем позивачу позитивної різниці між сумою поставленого товару (партії постачання) та сплаченого авансу настав 24.07.2015, так як останній акт приймання-передачі ТМЦ підписаний сторонами 09.07.2015.

Постановою Вищого господарського суду України від 20.12.2016 рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій скасовано в частині задоволення позовних вимог на суму 4214400 грн. основного боргу, 149929,06 грн. інфляційних втрат та 85211,70 грн. відсотків річних, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постанова касаційного суду мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, дійшовши висновку про доведеність факту настання строку виконання відповідачем грошового зобов'язання відповідно до змісту Додаткової угоди №2 з урахуванням протоколу розбіжностей, всупереч вимогам ст.43 Господарського процесуального кодексу України, не надали жодної належної правової оцінки доводам Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в собі Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» стосовно відсутності погоджених сторонами змін до договору в частині підстав для здійснення остаточних розрахунків. Зокрема судом не надано оцінки запереченням відповідача стосовно того, що Додатковою угодою №2 сторони не змінювали строків оплати, зазначена угода була підписана сторонами без урахування розбіжностей.

За результатами проведеного автоматичного розподілу справу передано на розгляд судді Маринченку Я.В. Ухвалою господарського суду міста Києва від 30.12.2016 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, заявлених у позові, зокрема зазначив, що 17.03.2015 між позивачем та відповідачем було укладено Додаткову угоду №2 до Договору, відповідно до якої сторони домовились, з урахуванням технічної можливості постачання товару поетапно, здійснювати поставку обладнання, яке входить до складу установки дезактивації металу (товару) поетапно.

ТОВ «НВП «Промдезактивація» не погоджуючись з окремими позиціями Додаткової угоди №2 від 17.03.2015, підготувала Протокол розбіжностей №1 до Додаткової угоди №2 до Договору.

Так, відповідно до зазначеного Протоколу розбіжностей, сторони домовились, що сума сплаченого авансу в розмірі 13641600 грн. буде зарахована в рахунок повної оплати за товар, що буде поставлений в перший етап та в рахунок часткової оплати за товар за другим етапом згідно Додатку №1 Угоди. У разі якщо сума поставленого позивачем товару за другим етапом перевищує суму сплаченого авансу в розмірі 13641600 грн., відповідач сплачує позивачу позитивну різницю між сумою поставленого товару та сплаченого авансу. Відповідач проводить оплату позивачу за поставлені партії постачання протягом 10 робочих днів з дня підписання сторонами акту приймання-передачі товару.

Оскільки на самому протоколі розбіжностей містився напис: «Протокол розбіжностей вступає в силу в порядку ст.181 ГК України», відповідач був попереджений про правові наслідки та порядок внесення змін до Додаткової угоди №2 до договору.

В силу положень ст.181 ГК України сторона, яка одержала протокол розбіжностей не передасть у визначений двадцятиденний строк до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, то пропозиції другої сторони вважаються прийнятими.

Відтак, позивач вважає, що умови зазначені у протоколі розбіжності були прийняті відповідачем на підставі ст.181 ГК України, а всі посилання відповідача на відсутність урегулювання між сторонами умов, що викладені у протоколі розбіжності є безпідставними.

За таких обставин позивач вважає, що сторонами була підписана Додаткова угода №2 з Протоколом розбіжностей №1, що змінило строки оплати між сторонами. Та сторонами було погоджено зміни до Договору в частині підстав для здійснення остаточних розрахунків.

Враховуючи викладене, позивач просив задовольнити позов.

Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи на те, що приписами ст.181 ГК України визначено, що за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором. Тобто зазначена норма передбачає, що у випадку наявності у однієї із сторін заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі.

Проте Додаткова угода №2 від 17.03.2015 до Договору поставки не містить такого застереження, що остання була підписана із протоколом розбіжностей.

Крім того, зазначеною додатковою угодою не змінювався порядок остаточної оплати за договором.

Разом з тим, відповідач зазначає, що зазначений протокол розбіжностей зі сторони відповідача був підписаний із протоколом врегулювання розбіжностей, про що свідчить застереження у розділі підписи сторін. Проте зазначений протокол врегулювання розбіжностей з боку позивача підписано не було, про що позивач повідомив листом №07/05/32-заг від 07.05.2015.

За таких обставин, відповідач вважає, що сторони при визначенні умов договору повинні керуватись умовами закріпленими у Додатковій угоді №2 до Договору, а не умовами закріпленими у протоколі розбіжностей, оскільки сторони не досягли згоди щодо спірних питань, про що свідчить не підписання позивачем протоколу врегулювання розбіжностей.

Відтак, відповідач вважає що обов'язок остаточної оплати у останнього не настав, за таких обставин підстав для примусового стягнення різниці поставленого оплаченого товару, а також нарахування відповідачеві інфляційних втрат та 3% річних є безпідставними.

На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.12.2012 між Державним підприємством Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі генерального директора відокремленого підрозділу «Атомпроектінжиніринг» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація» (постачальник) укладено Договір поставки №АК3, за умовами якого постачальник зобов'язується в порядку і на умовах, викладених у договорі, поставити устаткування підіймальне та такелажне (установку дезактивації металу) (далі - товар) для Відокремленого підрозділу «Рівненська АЕС «ДП НАЕК «Енергоатом», а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити товар. Найменування, одиниці виміру і загальна кількість товару, її номенклатура та ціна зазначена у специфікації на постачання «Устаткування підіймальне та такелажне (установка дезактивації металу)» Додаток №1, яка є невід'ємною частиною договору. Етапність виконання робіт, згідно договору, визначається «Календарним планом реалізації договору» Додаток 2, який є невід'ємною частиною договору (п.п.1.2, 1.3 Договору).

Ціна договору встановлена в національній валюті України і зазначена в специфікації (Додаток №1 до цього договору). Сума договору становить 27840000 грн., в т.ч. ПДВ - 4640000 грн. Ціна цього договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін (пп.3.2, 3.4 Договору).

Відповідно до п.4.1 Договору покупець сплачує вартість товару за цінами, зазначеними у специфікації (Додаток № 1 до цього договору), в національній валюті України шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в наступному порядку: для постачання товару покупець перераховує перший аванс, що складає 1000000 грн. в разі виконання постачальником умов п.4.2 договору; для постачання товару покупець через 3 місяці після перерахування першого авансу по пункту 4.1.1 договору та оформлення акту приймання-передачі проектно-конструкторської документації перераховує другий аванс, що складає 12641600 грн. в разі виконання постачальником умов п.4.3 договору; погашення одержаного авансу постачальник здійснює шляхом підписання трьохсторонніх актів, підписаних з боку відокремленого підрозділу «Рівненська АЕС» ДП НАЕК «Енергоатом»; покупець здійснює остаточну оплату товару в розмірі 51% від суми, вказаної у пункті 3.1 цього договору, що складає 14198400 грн., протягом 30 робочих днів з дня підписання сторонами акта приймання-передачі товару, акта введення товару в експлуатацію та наданням постачальником покупцю рахунку-фактури.

Згідно з п.5.1 Договору строк поставки товару протягом 16 місяців з дати отримання постачальником суми авансу у розмірі, визначеному у п.4.1.1 договору.

10.12.2013 сторони уклали Додаткову угоду №1 до Договору, якою сторони домовились, зокрема, про таке: корегування термінів постачання установки дезактивації металу 1 шт. пов'язано із затримкою першого авансового платежу, передбаченого Договором; поставка товару має бути здійснена постачальником у червні 2014 року за умови сплати авансу покупцем у розмірі 12641600 грн. з ПДВ; пункт 11.1 викладено сторонами у такій редакції: «Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2014»; сторони домовились вважати такими, що втратили чинність пункти 4.1.2, 4.3 Договору, а також календарний план реалізації Договору поставки.

17.03.2015 сторони уклали Додаткову угоду №2 до Договору, відповідно до якої сторони домовились, з урахуванням технічної можливості постачання товару поетапно, враховуючи лист постачальника №02/12/14122-заг від 02.12.2014 та лист ПА «Рівненська АЕС» №170/12401 від 22.12.2014, здійснити поставку обладнання, яке входить до складу установки дезактивації металу (товару) поетапно (партіями);

перелік обладнання та склад кожного етапу постачання зазначений у Додатку №1 до Угоди;

сума сплаченого авансу в розмірі 13641600 грн. буде зарахована в рахунок повної оплати за товар, що буде поставлений в перший етап та в рахунок часткової оплати за товар за другим етапом згідно Додатку №1 до Угоди;

вважати пункт 4.1.3 Договору таким, що втратив чинність;

пункт 2.5 Договору викласти у такій редакції: «Товар може бути таким, що не вживався чи експлуатувався та виготовленим у 2011-2014 роках»;

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначив про те, що відповідач невчасно виконав свої зобов'язання за договором, а саме: перерахував перший аванс в розмірі 1000000 грн. лише 14.02.2013, тобто із затримкою в 2 місяці; другий аванс перерахував із затримкою в 6 місяців, а саме, 23.12.2013, тільки після підписання Додаткової угоди №2; затягував процес ЗПВ обладнання, що на думку позивача свідчило про затягування узгодження документів, проведення ЗВП та здійснення поставки, внаслідок чого позивач, згідно з його твердженнями, поніс додаткові витрати, які підлягають компенсуванню відповідачем, а саме: заборгованість по сплаті ПДВ в розмірі 608000 грн.; збільшення вартості приладдя ПАТ «БМЗ «Прогрес» у сумі 2224237 грн.; втрати за рахунок зміни курсу (збільшення мінних платежів) у сумі 1607364 грн.; додаткові роботи у сумі 390750 грн.; збільшення вартості комплектуючих механізмів і робіт для системи автоматичного управління, технології «Темс» у сумі 1843182 грн., що разом складає 6673533 грн.

Крім того, позивач посилався на те, що сума поставленого товару перевищує суму авансу, сплаченого відповідачем, а тому позитивна різниця між сумою поставленого товару та сплаченого авансу складає 4215000 грн. та підлягає сплаті протягом 10 робочих днів з дати підписання сторонами акта приймання-передачі товару; у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо відшкодування позитивної різниці, у строки, погоджені сторонами, позивач просив також стягнути пеню, 3 відсотки річних та інфляційні втрати.

При цьому строк та порядок виконання відповідачем цього грошового зобов'язання позивач визначив на підставі підписаного сторонами 17.03.2015 та скріпленого печатками Протоколу розбіжностей до Додаткової угоди №2 від 17.03.2015 до Договору, вказавши, що сторони дійшли згоди про внесення таких змін до Додаткової угоди №2 до Договору:

«Сторони домовились, що сума сплаченого авансу в розмірі 13641600 грн. буде зарахована в рахунок оплати за товар, що буде поставлений в перший етап та в рахунок часткової оплати за товар за другим етапом згідно Додатку №1 до Угоди. Постачальник поставляє товар частинами (партіями постачання) згідно Додатку №1 до Угоди. У разі, якщо сума поставленого постачальником товару (партії постачання) за другим етапом перевищує суму оплаченого авансу в розмірі 13641600 грн., покупець сплачує постачальнику позитивну різницю між сумою поставленого товару (партії постачання) та сплаченого авансу. Покупець проводить оплату постачальнику за поставлені партії постачання протягом 10 робочих днів з дня підписання сторонами акта приймання-передачі товару (партії постачання);

п.10. Доповнити текст Договору п.4.5 наступного змісту: «Встановити строк поставки товару до 30 червня 2015р. Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2015. Інші умови Договору, що не стосуються цієї Угоди, залишаються незмінними, і сторони підтверджують по ним свої зобов'язання.»

Так, відповідно до ч.1 ст.181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

За приписами ч.ч.4, 5 ст.181 Господарського кодексу України за наявності заперечень щодо окремих умов договору сторона, яка одержала проект договору, складає протокол розбіжностей, про що робиться застереження у договорі, та у двадцятиденний строк надсилає другій стороні два примірники протоколу розбіжностей разом з підписаним договором.

Сторона, яка одержала протокол розбіжностей до договору, зобов'язана протягом двадцяти днів розглянути його, в цей же строк вжити заходів для врегулювання розбіжностей з другою стороною та включити до договору всі прийняті пропозиції, а ті розбіжності, що залишились неврегульованими, передати в цей же строк до суду, якщо на це є згода другої сторони.

Частинами 6, 7 вказаної статті визначено, що у разі досягнення сторонами згоди щодо всіх або окремих умов, зазначених у протоколі розбіжностей, така згода повинна бути підтверджена у письмовій формі (протоколом узгодження розбіжностей, листами, телеграмами, телетайпограмами тощо).

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

В той же час, як вбачається із наявних в матеріалах справи документів, Додаткова угода №2 до Договору була підписана сторонами без відповідного застереження щодо укладання між сторонами Протоколу розбіжностей.

Аналогічної правової позиції щодо укладення між сторонами Додаткової угоди №2 від 17.03.2015 без протоколу розбіжностей дійшов Київський апеляційний господарський суд у постанові від 02.03.2016 при розгляді справи №910/25401/15 за позовом ДП «НАЕК «Енергоатом» в особі ВП «Атомкомплект» до ТОВ «НВП «Промдезактивація» про стягнення штрафних санкцій за порушення строків поставки за Договором поставки №АК3 від 13.12.2012.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутність у Додатковій угоді №2 до Договору застереження про підписання останньої із протоколом розбіжностей є порушенням вимог ч.4 ст.181 Господарського кодексу України, а відтак, Додаткова угода №2 від 17.03.2015 вважається підписаною без врахування протоколу розбіжностей. Отже, сторони при визначені умов договору повинні керуватись умовами закріпленими у Додатковій угоді №2 до Договору.

За таких обставин, порядок оплати за договором визначений наступним чином.

У Додатковій угоді №2 від 17.03.2015 до Договору, сторони погодили що сума сплаченого авансу в розмірі 13641600 грн. буде зарахована в рахунок оплати за товар, що буде поставлений в перший етап та в рахунок часткової оплати за товар за другим етапом згідно Додатку №1 до Угоди

В той же час, умови щодо повного розрахунку за укладеним договором визначені п.п.4.1.4 Договору, яким визначено, що покупець здійснює остаточну оплату товару в розмірі 51% від суми, вказаної у п.3.1 цього Договору, що складає 14198400 грн., потягом 30 робочих днів з дня підписання сторонами акта приймання-передачі товару, акту введення товару в дослідну експлуатацію та наданням постачальником покупцю рахунку-фактури. Покупець має право затримати кінцевий розрахунок за поставлений товар до усунення недоліків та дефектів, які виявлені при прийнятті товару.

Таким чином із зазначеного вище пункту договору вбачається, що у відповідача виникає обов'язок щодо остаточної оплати за договором, виключно після того, як позивач надасть відповідачеві акт введення товару в дослідну експлуатацію та рахунок-фактуру, проте враховуючи, що позивач не виконав умови договору в повному обсязі та не надав відповідачеві відповідні документи, наразі у відповідача не виникає обов'язок з остаточної оплати продукції.

Згідно з частинами 1 та 2 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст.610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За таких обставин, оскільки строк оплати відповідачем не порушено, з огляду на відсутність настання обов'язку у останнього щодо остаточної оплати за договором, виходячи із умов укладеного між сторонами договору поставки, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Промдезактивація» щодо стягнення з відповідача різниці між поставленою та оплаченою продукцією задоволенню не підлягають.

Крім того, оскільки суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача різниці між поставленою та оплаченою продукцією, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох відсотків річних також задоволенню не підлягають, оскільки вказані вимоги є похідними.

Враховуючи викладене, суд проходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема щодо укладення між сторонами Додаткової угоди №2 до Договору із врахуванням протоколу розбіжностей від 17.03.2015.

На підставі положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписаний 11.04.2017

Суддя Я.В. Маринченко