РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/23946/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 120387,93 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Коршикова О.В. (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 120387,93 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до домовленості між позивачем та відповідачем, відповідач повинен був надати позивачеві послуги з дослідження ринку та вивчення потенціалу ринку та укласти відповідний договір.

Позивач належним чином виконав умови домовленості щодо сплати послуг, перерахувавши на користь відповідача грошові кошти в розмірі 68475 грн., проте відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання, надавши послуги позивачеві на загальну суму 10375 грн., внаслідок чого, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 58100 грн. як безпідставно набуті кошти.

Крім того, позивачем на підставі ч.2 ст.1214 Цивільного кодексу України нараховано відповідачеві проценти за безпідставне збереження грошових коштів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 62287,93 грн.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 120387,93 грн.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов, додатково зазначив, що не зважаючи на усну домовленість між сторонами щодо укладення договору про надання послуг з дослідження ринку та вивчення потенціалу ринку, між позивачем та відповідачем такого договору укладено не було, на підтвердження чого позивачем було долучено до матеріалів справи лист колишнього заступника ТОВ «Кіані Україна» ОСОБА_3 від 21.03.2017.

Відповідач уповноваженого представника в судове засідання не направив, відзиву на позов не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Розглянувши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кіані Україна» платіжними дорученнями №401 від 06.09.2013 на суму 18675 грн., №901 від 13.12.2013 на суму 4150 грн., №667 від 06.11.2013 на суму 4150 грн. та №933 від 25.12.2013 на суму 41500 грн. перерахував на користь відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 68475 грн.

Як вбачається із призначення платежу зазначених вище платіжних доручень, оригінали яких містяться в матеріалах справи, вказані грошові кошти були перераховані відповідачеві в якості оплати за послуги згідно Договору від 05.03.2013.

Здійснення вказаних платежів підтверджується матеріалами справи, зокрема наданими позивачем виписками по особовому рахунку ТОВ «Кіані Україна», а також не заперечується позивачем.

Як стверджує позивач, відповідачем не в повному обсязі були надані позивачеві послуги, у зв'язку з чим позивачем було направлено відповідачеві Вимогу №31-08/2016 від 31.08.2016 щодо повернення грошових коштів в розмірі 58100 грн.

Проте відповідач залишив зазначену вимогу без відповіді та задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 181 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.2 ст.205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 653 ЦК України визначено, що у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір надання послуг, при цьому сторони погодили всі істотні умови вказаного договору шляхом переговорів та усних домовленостей.

При цьому, сплачена позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 68475 грн., як вбачається із наданих позивачем платіжних доручень є винагородою за послуги згідно договору від 05.03.2013.

Посилання позивача на ту обставину, що спірну суму сплачено до підписання договору та в подальшому між сторонами не укладались буд-які договори, у зв'язку з чим спірна сума є безпідставно отриманою відповідачем, суд не приймає до уваги з огляду на таке.

Згідно ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Як встановлено в ході розгляду справи та підтверджується наявними в справі матеріалами, зокрема наданими позивачем платіжними дорученнями та не заперечується самим позивачем, призначенням спірних платежів було здійснення оплати за Договором від 05.03.2013, укладеним з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, а не сплачено позивачем помилково.

Щодо здійснення платежу до укладення договору у письмовій формі суд вказує, що відповідно до ст.208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між юридичними особами. Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно норм ст.ст. 640, 642 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тобто нормами чинного законодавства не заборонено сторонам вчиняти певні дії, спрямовані на підтвердження наміру укладення договорів до їх підписання.

Отже, як встановлено судом сторони мали намір укласти договір, зокрема щодо його істотних умов між сторонами проводились перемовини, що не заперечується і представником позивача.

Після досягнення попередньої згоди щодо договору, позивачем було сплачено грошові кошти в рахунок виконання відповідачем договору. Здійснивши сплату грошових коштів із зазначенням дати та сторони договору, позивач вчинив дію, яка засвідчила бажання позивача укласти вказаний договір. Крім того, позивач, звернувшись до відповідача з вимогою щодо повернення грошових коштів підтвердив його чинність, пославшись як на підставу повернення грошових коштів на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, а не на помилковість його укладання чи помилковість перерахованих коштів. Також позивач у своїй позовній заяві сам зазначає про те, що відповідачем було частково виконано свої зобов'язання з надання послуг з дослідження ринку та вивчення потенціалу ринку .

Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірні грошові кошти було перераховано позивачем саме на виконання укладеного між сторонами договору за усною домовленістю сторін, відтак посилання позивача на безпідставність сплати спірної суми є необгрунтованими.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 58100 грн. як безпідставно набутих відповідачем.

Разом з тим, щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача на підставі ч.2 ст.1214 Цивільного кодексу України процентів за безпідставне збереження грошових коштів в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 62287,93 грн., суд також не вбачає підстав для задоволення вимог у цій частині, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про повернення безпідставно набутих коштів.

Враховуючи викладене, суд проходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема щодо помилкового перерахування грошових коштів відповідачеві.

На підставі положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписаний 11.04.2017

Суддя Я.В. Маринченко