КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа№ 911/4232/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Пашкіної С.А.

Жук Г.А.

при секретарі Вінницькій О.В.

За участю представників:

від позивача: Бонтлаб В.В. - представник за довіреністю від 14.06.2016

від відповідача: Самусенко О.О. - представник за довіреністю від 30.12.2016

Власенко І.М. - представник за довіреністю від 30.12.2016

Гувен Алі - керівник

присутній перекладач: ОСОБА_6 - паспорт НОМЕР_1 виданий 03.02.2010

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Трубіж Агро»

на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2017

у справі № 911/4232/16 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спектр-Агро»

до Приватного підприємства «Трубіж Агро»

про стягнення 7 230 651,48 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача основного боргу в сумі 5 608 547,72 грн. за поставлений за договором поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016, але неоплачений товар, 28% річних в сумі 221 576,05 грн., пені в сумі 222 809,52 грн., інфляційних втрат в сумі 50 476,93 грн. та штрафу в сумі 1 121 709,54 грн. та відсотків за користування товарним кредитом в сумі 5 531,72 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.02.2017, повний текст якого складений 03.03.2017, у справі № 911/4232/16 позов задоволено, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено 5 608 547,72 грн. основного боргу, 221 576,05 грн. 28% річних, 50 476,93 грн. інфляційних втрат, 5 531,72 грн. відсотків за користування товарним кредитом, 22 280,95грн. пені та 112 170,95 грн. штрафу.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що матеріалами справи підтверджений факт невиконання відповідачем свого обов'язку по оплаті отриманого за спірним договорам товару, проте при прийнятті рішення суд першої інстанції скористався наданими йому ч. 1 ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України та п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України правом зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, та за клопотанням відповідача зменшив розмір присуджених до стягнення пені та штрафу у 10 разів до 22 280,95 грн. та 112 170,95 грн. відповідно.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне підприємство «Трубіж Агро» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2017 по справі № 911/4232/16 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

В апеляційній скарзі відповідач зазначив про те, що при розгляді справи судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, та порушено норми процесуального права.

В обґрунтування зазначеної позиції відповідач послався на ті саме обставини, що й при розгляді справи в суді першої інстанції, а саме на наявності у нього сумнів щодо справжності підпису директора відповідача ОСОБА_7 на договорі поставки №91/16-ЧН від 20.04.2016, додатках до нього, актах надання послуг та довіреностях, з огляду на що відповідачем було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке суд першої інстанції для вирішення спору по суті мав би задовольнити.

Крім того, апелянт зазначив, що судом першої інстанції при винесенні спірного рішення не надано оцінки поданим відповідачем 14.02.2017 через канцелярію суду запереченням.

Ухвалою від 21.03.2017 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Пашкіна С.А. апеляційну скаргу Приватного підприємства «Трубіж Агро» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Розпорядженням № 09-53/1332/17 від 03.04.2017, у зв`язку з перебуванням судді Баранця О.М., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/4232/16.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 03.04.2017 апеляційна скарга Приватного підприємства «Трубіж Агро» у справі № 911/4232/16 передана на розгляд колегії суддів у складі: Калатай Н.Ф. (головуючий), судді Жук Г.А., Пашкіна С.А.

Ухвалою від 03.04.2017 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Жук Г.А., Пашкіна С.А. апеляційну скаргу Приватного підприємства «Трубіж Агро» прийнято до свого провадження.

04.04.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача надійшло клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, в якому заявник просив призначити судову почеркознавчу експертизу у справі, проведення якої доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз та на вирішення якої поставити наступні питання:

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у договорі поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 в графі «Покупець» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у договорі поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 в графі «Покупець» під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у додатку № 1/СА000007323 від 20.04.2016 до договору поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 в графі «Від покупця» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у додатку № у додатку № 1/СА000007323 від 20.04.2016 до договору поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 в графі «Від покупця» під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у додатку № 1/СА000007326 від 20.04.2016 до договору поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 в графі «Від покупця» тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

- чи виконано підпис від імені ОСОБА_7 у додатку № у додатку № 1/СА000007326 від 20.04.2016 до договору поставки № 91/16-ЧН від 20.04.2016 в графі «Від покупця» під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

Представники відповідача вказане клопотання підтримали, представник позивача проти його задоволення заперечив.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи з підстав, які викладені нижче.

Під час розгляду справи представники відповідача апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції в частині задоволеного позову залишити без змін, скасувати рішення у частини часткового задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені та штрафу та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

20.04.2016 позивач як постачальник та відповідач як покупець уклали договір поставки №91/16-ЧН (далі Договір) (а.с. 19-23), в п.1.1 якого погодили, що в строки, визначені Договором, позивач зобов'язується передати у власність відповідача продукцію виробничо-технічного призначення (далі - Товар), а відповідач зобов'язується прийняти Товар і оплатити його вартість, сплативши за нього визначену Договором грошову суму, а також сплатити відсотки за користування товарним кредитом в сумі, визначеній відповідно до умов Договору.

Згідно з п. 1.2 Договору найменування Товару, його кількість, ціна за одиницю, термін поставки відповідачу та базис поставки, порядок та термін оплати Товару, та нарахованих відсотків, інші умови, визначені в додатках до Договору, який є невід'ємною його частиною.

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна Договору становить загальну вартість Товару, визначену із врахуванням вимог п.п. 2.2-2.3 Договору (можливість коригування вартості Товару, яка визначена у відповідному додатку до Договору, в залежності від міжбанківського курсу продажу іноземної валюти станом на дату постави Товару - примітка суду), що передається за Договором, та сума належних до сплати відсотків за користування товарним кредитом. Ціна Товару встановлюється у гривнях і відображається в Додатках до Договору.

Згідно з п. 2.4 Договору відповідач проводить розрахунки з позивачем на умовах внесення оплати вартості (ціни) Товару, визначеної із врахуванням вимог п. 2.2.-2.3, у вигляді авансової частини та відстроченого платежу в розмірах, вказаних в додатках до Договору, шляхом перерахування коштів в національній валюті на банківський рахунок позивача. Оплата вважається проведеною після зарахуванням коштів на рахунок позивача, вказаного в тексті Договору.

В п. 2.6 Договору сторонами встановлено, що за користування товарним кредитом відповідач сплачує на користь продавця відсотки, розмір яких передбачений додатком до Договору. Сума відсотків підлягає оподаткуванню податком на додану вартість. Податок на додану вартість додається до нарахованої суми відсотків та підлягає обов'язковій оплаті відповідачем.

На виконання умов Договору сторонами підписано Додатки № 1/СА000007326 та № 1/СА000007323 (а.с. 24-25), в яких сторони погодили назву Товару, його кількість, ціну за одиницю, строки поставки відповідачу та базис поставки, порядок та строки оплати Товару, та нарахованих відсотків.

Так, згідно з вищезгаданими Додатками № 1/СА000007326 та № 1/СА000007323 до Договору позивач мав поставити відповідачу у строк до 05.05.2016 визначений Товар на загальну суму 5 608 547,72 грн., а відповідач оплатити цей Товар відстроченням платежу у наступному порядку: 2 804 273,86 грн. зі строком оплати - до 15.10.2016, 2 804 273,86 грн. зі строком оплати - до 15.11.2016.

В Додатках № 1/СА000007326 та № 1/СА000007323 сторони також погодили розмір відсотків за користування товарним кредитом - 1% річних.

Моментом переходу права власності на Товар від позивача до відповідача є дата виписки видаткової накладної на Товар та/або, при необхідності, підписання інших документів, що посвідчують факт передачі Товару відповідачу (п. 2.12 Договору).

З матеріалів справи слідує, що на виконання умов Договору та Додатків № 1/СА000007326 та № 1/СА000007323 позивач поставив відповідачу Товар на загальну суму 5 608 547,72 грн., що підтверджується долученими до матеріалів справи належним чином засвідченими копіями видаткових накладних №7399 від 21.04.2016 на суму 306 604,64 грн., №7397 від 21.04.2016 на суму 318 800,40 грн., №7788 від 22.04.2016 на суму 626 600,96 грн., №7904 від 25.04.2016 на суму 2 471 042,92 грн., №7909 від 25.04.2016 на суму 852 000 грн. та №10773 від 18.05.2016 на суму 1 033 498,80 грн., а також довіреностей на отримання матеріальних цінностей № 63 від 21.04.2016 та №71 від 17.05.2016 (а.с. 26-35).

З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» № 10.5-87/67-885 від 19.01.2017 (а.с. 61) слідує, що в рахунок оплати отриманого за Договором Товару відповідачем позивачу грошові кошти не перераховувались.

Отже, Товар на загальну суму 5 608 547,72 грн. залишився неоплаченим.

Заперечуючи проти позову, відповідач як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі послався на наявності у нього сумнів щодо справжності підпису директора відповідача ОСОБА_7 на Договорі, додатках до нього, актах надання послуг та довіреностях, з огляду на що відповідачем було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Суд першої інстанції в задоволенні вказаного клопотання відмовив, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Зі змісту наданих відповідачем суду першій інстанції письмових заперечень від 14.02.2017 (а.с. 82-86) слідує, що відповідач фактично не заперечує а ні проти факту поставки Товару на заявлену позивачем до стягнення суму, а ні те, що вказана поставка відбувалась саме за умовами Договору. Про вказані факти свідчить те, що в обґрунтування заперечень проти задоволення позовних вимог відповідач послався на те, що Товар, що його було отримано від позивача, був неналежної якості та на те, що в супереч п. п. 8.1.3 8.14 Договору, незважаючи на неодноразові звернення відповідача, позивач не надав йому копії сертифікату на насіння.

Крім того, у клопотаннях про зменшення штрафних санкцій (пені та штрафу) від 24.02.2017 (а.с. 111-116) та від 27.02.2017 (а.с. 117-122) відповідач в обґрунтування заяви про зменшення штрафних санкцій посилається на те, що намагається розрахуватися за отриманий від позивача Товар, на доказ чого посилається на часткову сплату процентів за товарний кредит по Договору в сумі 34 212,36 грн., що свідчить про фактичне визнання відповідачем

При цьому слід врахувати, що вказані клопотання про зменшення штрафних санкцій та письмові заперечення від 14.02.2017 підписані представниками відповідача за довіреністю від 30.12.2016, яка видана директором відповідача Гувен Алі, що свідчить про фактичне схвалення нинішнім керівником відповідача Договору.

За приписами ст. 241 ЦК України:

- правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. (ч. 1);

- наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (ч. 2).

Пунктом 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановлено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Враховуючи, що у спірному випадку посиланнями на отримання Товару за умовами Договору та посиланнями на те, що борг поступово погашається, відповідачем в особі директора Гувена Алі фактично було схвалено Договір, останній для відповідача створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту його вчинення, незалежно від того, чи був такий правочин підписаний керівником відповідача ОСОБА_7, чи іншою особою.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи, оскільки задоволення цього клопотання жодним чином не впливає на вирішення спору сторін по суті і, фактично, призведе лише до затягування розгляду цієї справи в суді.

З тих же підстав задоволенню не підлягає й подане відповідачем під час апеляційного перегляду клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Щодо посилань відповідача на те, що спірний Товар був неналежної якості та на те, що, в супереч п. п. 8.1.3 8.14 Договору, незважаючи на неодноразові звернення відповідача, позивач не надав йому копії сертифікату на насіння, слід зазначити таке.

Умовами Договору сторони не поставили оплату поставленого товару в залежність від факту передачі або непередачі позивачем відповідачу сертифікатів на насіння України, факт їх передачі або непередачі не впливає на вирішення спору сторін по суті в частині стягнення заборгованості за поставлений товар, а відтак, зазначені посилання в даному випадку колегією суддів до уваги не приймаються.

Крім того, відповідачем не надано доказів звернення до позивача з претензіями щодо відсутності сертифікатів на насіння України.

Також на підтвердження факту поставки Товару неналежної якості відповідач послався на те, що відповідно до ДСТУ 4525:2006 «Кукурудза. Технічні умови», максимальна зернова домішка (неповноцінні зерна кукурудзи та інших культурних рослин, що їх за стандартами віднесено до зернової домішки) становить 15%, в той час як відповідачем після уборки врожаю отримано зерно з зерновою домішкою 22,23% і 85,39%, що свідчить про неналежну якість поставленого позивачем товару. На підтвердження отримання зерна з зерновою домішкою 22,23% і 85,39% відповідач долучив до матеріалів справи Акти на очищення, сушіння зерна, насіння олійних культур і трав № 29 від 29.12.2016 та № 30 від 30.12.2016.

Щодо вказаних посилань колегія суддів зазначає таке.

Умовами Договору сторони не поставили оплату поставленого товару в залежність від якості врожаю отриманого з поставленого за Договором насіння, а відтак, вказані обставини не впливають на вирішення спору сторін по суті.

Крім того:

- зі змісту вищевказаних Актів на очищення, сушіння зерна, насіння олійних культур і трав № 29 від 29.12.2016 та № 30 від 30.12.2016 не слідує, що цей врожай було отримано саме з поставленого за Договором насіння, а отже, докази того, що зерно отриманого відповідачем врожаю має невисоку якість через те, що поставлене за Договором насіння було неякісним, є нічим не підтвердженим припущенням відповідача;

- у випадку поставки позивачем за Договором Товару неналежної якості, що призвело до завдання відповідачу збитків, останній не позбавлений права звернутися, в тому числі і в судовому порядку, з відповідними вимогами до позивача.

Щодо посилань на те, що строк гарантії зерна, поставленого за Договором у квітня 2016 року, закінчився у лютому 2016 року, слід зазначити, що сертифікат UA 10-20-14-57-14 (а.с. 87), на який послався при цьому відповідач, виданий на зерно, яке належить іншій компанії - ТОВ «Піонер Насіння України», а не позивачу, тому не може вважатися належним доказом у цій справі, тому посилання відповідача на вказані обставини є безпідставними.

Викладені вище обставини спростовують заперечення відповідача проти стягнення з нього суми основного боргу.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч.2 ст.11 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Відповідач отриманий від позивача Товару прийняв і використав, тобто не повернув і будь-яких претензій з якості не заявив, що дає підстави вважати, що він прийняв виконання позивачем зобов'язання за Договором як належне, тому зобов'язаний Товар оплатити.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

Матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем зобов'язання з оплати поставленого позивачем за Договором Товару на суму 5 608 547,72 грн. в порядку та в строки, встановлені Договором, тому суд першої інстанції правомірно визнав законними вимоги позивача про стягнення з відповідача основного боргу на зазначену суму. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Виходячи з принципу справедливості та добросовісності, відповідач, отримавши від позивача товар, мав вжити заходів для виконання свого зобов'язання по його оплаті, оскільки такий товар не були позивачем відповідачу подарований, і відповідач мав певні обов'язки перед постачальником товару.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача відсотків за користування товарним кредитом в сумі 5 531,72 грн. слід зазначити таке.

Статтею 694 ЦК України встановлено, що:

- договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу (ч. 1);

- договором купівлі-продажу може бути передбачений обов'язок покупця сплачувати проценти на суму, що відповідає ціні товару, проданого в кредит, починаючи від дня передання товару продавцем (п. 2 ч. 5).

У п. 2.6 Договору сторони погодили, що за користування товарним кредитом відповідач сплачує на користь продавця відсотки, розмір яких передбачений додатком до Договору. Сума відсотків підлягає оподаткуванню податком на додану вартість. Податок на додану вартість додається до нарахованої суми відсотків та підлягає обов'язковій оплаті відповідачем.

У Додатках № 1/СА000007326 та № 1/СА000007323 до Договору сторони погодили розмір відсотків за користування товарним кредитом - 1% річних.

Згідно з п. 2.11 Договору відсотки за користування товарним кредитом, нараховуються позивачем відповідно до п. 2.6 Договору. Щомісячно з 01 вересня поточного року, або в день повного розрахунку, якщо такий настав раніше, позивач складає акт надання (приймання-передачі) послуг товарного кредитування. Акт про надання послуг товарного кредитування надсилається позивачем на адресу відповідача, що вказана у тексті Договору. Відповідач зобов'язується підписати акт та повернути його протягом 1 робочого дня з дати отримання. У разі якщо підписаний акт не повертається позивачу, акт вважається схваленим та підписаним відповідачем. Оплата нарахованих відсотків відбувається одночасно з оплатою вартості (ціни) Товару, і зараховуються позивачем відповідно до вимог п. 2.10 Договору.

На виконання умов договору, в підтвердження отримання відповідачем товарного кредиту та виникнення відповідного обов'язку відповідача оплатити відсотки за користування коштами, сторонами підписані акти надання послуг на загальну суму 39 744,08 грн., а саме: №18290 від 05.09.2016 на суму 22 964,54 грн., №20442 від 04.10.2016 на суму 5 531,72 грн., №21855 від 04.11.2016 на суму 5 716,10 грн. та №22459 від 01.12.2016 на суму 5 531,72 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначає про те, що 14.11.2016 платіжним дорученням №71 від 14.11.2016 з призначенням платежу: «оплата відсотків по договорам товарного кредиту №116/16 ЧН від 13.05.2016 згідно рах. 18238 від 14.11.2016» відповідачем сплачено 196 744,11 грн., з яких частина коштів у розмірі 162 531,75 грн. зарахована на погашення заборгованості по сплаті відсотків за користування товарним кредитом за іншим договором поставки, а решта коштів у розмірі 34 212,36 грн. зарахована позивачем на погашення заборгованості по сплаті відсотків за користування товарним кредитом згідно Договору, виходячи з чого позивач вважає, що несплаченою за Договором залишилась заборгованість з відсотків за користування товарним кредитом в сумі 5 531,72 грн. (39 744,08-34 212,36).

Своє право на здійснення такого зарахування коштів позивач обґрунтовує умовами пп. 2.10. та 3.2.2. Договору.

Проте колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо безпідставності посилань позивача на можливість самостійного зарахування грошових коштів, сплачених за договором поставки №116/16 ЧН від 13.05.2016, в рахунок оплати за іншим договором, а саме договором поставки №91/16-ЧН від 20.04.2016.

Відповідно до пп. 2.10 Договору, у випадку недостатності коштів, отриманих від відповідача на виконання в повному обсязі його зобов'язань по Договору, позивач має провести зарахування коштів у наступному порядку:

- в рахунок оплати нарахованих відсотків за користування товарним кредитом, передбачених п. 2.5 Договору;

- в рахунок сплати відсотків за неправомірне користування коштами та індексу інфляції в порядку, передбаченому п. 7.2. (в) Договору;

- в рахунок сплати пені за кожен день прострочення, передбаченої п. 7.2. (А) Договору;

- в рахунок сплати штрафу, передбаченого п. 7.2. (Б) Договору;

- в рахунок оплат вартості (ціни) товару, пропорційно кожній номенклатурі неоплаченого Товару;

- в рахунок оплати різниці ціни Товару, передбаченої п. 2.2.3. договору.

Згідно з п. 3.2.2 Договору відповідач зобов'язаний при перерахуванні коштів обов'язково вказувати в платіжному дорученні номер та дату додатка, за яким перераховуються кошти, або дату та номер рахунку, якщо такий виставлявся, виключно в такому форматі: «Д. [№ додатку]/[дата додатку]» або «Р. [№ рахунку]/[дата рахунку]». У випадку невиконання чи неналежного виконання відповідачем вищезазначеної норми Договору, позивач самостійно визначає порядок, суми та напрями зарахування отриманих коштів в рахунок погашення будь-яких існуючих зобов'язань відповідача перед позивачем. У разі порушення відповідачем строків оплати, позивач, незалежно від зазначеного відповідачем призначення платежу, має право зарахувати кошти в рахунок оплати простроченої заборгованості перед позивачем.

Отже, умови Договору не надають позивачу право зараховувати кошти отримані на іншим договором (в тому числі і договором поставки №116/16 ЧН від 13.05.2016) кошти в рахунок оплати платежів за Договором.

Відповідно до положень нормативно-правових актів у галузі ведення бухгалтерського обліку реквізит «призначення платежу» заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу, відповідальність за правильність платежу покладається на платника, в той час як отримувач коштів, якщо інше не передбачено договором, не вправі самостійно визначати порядок зарахування коштів, якщо платником чітко визначено призначення платежу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності в нього права зараховувати грошові кошти, отримані за договором поставки №116/16 ЧН від 13.05.2016, в рахунок оплати за іншим договором, в тому числі і спірним Договором, а відтак, самовільне зарахування частини з коштів, сплачених відповідачем з призначенням платежу «оплата відсотків по договорам товарного кредиту №116/16 ЧН від 13.05.2016 згідно рах. 18238 від 14.11.2016», в погашення боргу за іншим договором, а фактично змінення призначення платежу коштів, є порушенням норм чинного законодавства України в галузі ведення бухгалтерського обліку.

За таких обставин, оскільки первинними документами не підтверджено здійснення відповідачем оплати відсотків за користування товарним кредитом за Договором, заборгованість по вказаних платежах фактично становить 39 744,08 грн., проте, враховуючи те, що суд при прийнятті рішення не може виходити за межі позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування товарним кредитом в сумі 5 531,72 грн. заявленій позивачем до стягнення. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 28% річних в сумі 221 576,05 грн. та інфляційних втрат в сумі 50 476,93 грн. слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підпунктом «В» пункту 7.2. Договору передбачено, що у випадку порушення умов Договору позивач має право притягти відповідача до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов'язань за Договором. За порушення даних умов договору відповідач сплачує на користь позивача 28 відсотків річних від простроченої суми та індекс інфляції за весь час прострочення.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення з відповідача 28% річних в сумі 221 576,05 грн. та інфляційних втрат в сумі 50 476,93 грн. визнаються колегією суддів законними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі за розрахунком позивача. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені в сумі 222 809,52 грн. та штрафу в сумі 1 121 709,54 грн. слід зазначити таке.

В силу ст. 230 ГК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України:

- неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання;

- штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання;

- пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Підпунктами «А» та «Б» пункту 7.2 Договору передбачено, що у випадку порушення умов Договору позивач має право притягти відповідача до відповідальності за несвоєчасне виконання будь-яких грошових зобов'язань за Договором. За порушення даних умов договору відповідач сплачує за кожен день прострочення на користь позивача пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період прострочення, від суми боргу, за кожен день такого прострочення; сплачує штраф в розмірі 20% від несплаченої суми, яка склалась на наступний день після прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, оскільки розмір заявлених до стягнення сум пені та штрафу, обрахований в межах заявлених позивачем періодів, є арифметично вірним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 222 809,52 грн. та штрафу в сумі 1 121 709,54 грн.

Щодо заяви відповідача про зменшення розміру пені та штрафу на підставі п. 3 ст. 83 ГПК України, слід зазначити таке.

Суд першої інстанції при вирішення спору по суті дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру присуджених до стягнення пені та штрафу у 10 разів до 22 280,95грн. та 112 170,95 грн. відповідно, що колегія суддів вважає вірним з огляду на таке.

Згідно зі ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Аналогічне право суду визначено у ч. 3 ст. 551 ЦК України, яка встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Положення наведених норм кореспондують з приписами п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, відповідно до якої господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Отже, як необхідність використання права на зменшення розміру фінансових санкцій, так і розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Пунктом 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» встановлено, що у вирішенні пов'язаних зі зменшенням розміру неустойки питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» (з подальшими змінами).

Згідно з п.п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В обґрунтування поданої заяви відповідач зазначив, що:

- внаслідок отримання від позивача неякісного товару - насіння кукурудзи, відповідач зібрав менше урожаю, ніж очкував, що в свою чергу призвело до неотримання ним прибутку;

- окрім стягнення суми основного боргу, неспіврозмірно завищених сум пені та штрафу, позивач просить стягнути 28% річних, інфляційні втрати та відсотки за користування товарним кредитом, що певною мірю компенсують позивачу знецінення несплачених відповідачем коштів;

- відповідач перебуває у скрутному фінансовому становищі, а тому стягнення відповідно заявлених сум пені та штрафу може поглибити становище відповідача та призвести до банкрутства підприємства.

На підтвердження факту перебування у скрутному фінансовому становищі відповідачем надано копію фінансового звіту від 31.12.2016, з якого вбачається погіршення матеріального стану відповідача порівняно з 2015 роком.

Позивач заперечив проти заявленого відповідачем клопотання з огляду на те, що відповідач, не виконуючи грошове зобов'язання, завдає йому значних збитків, чим порушує матеріальні інтереси останнього, у той час як нарахування штрафних санкцій є наслідком господарської діяльності відповідача, його власного комерційного ризику та розрахунку.

З огляду на обставини, що склалися, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо того, що, враховуючи баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобов'язання, а також відсутність належних та допустимих доказів понесення позивачем збитків у зв'язку з несплатою коштів за поставлений товар та важке матеріальне становище відповідача, доцільним є зменшення заявлених до стягнення з відповідача пені та штрафу у 10 разів до 22 280,95грн. та 112 170,95 грн. відповідно. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного підприємства «Трубіж Агро» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2017 у справі № 911/4232/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 44, 49 ГПК України судові витрати за подачу апеляційної скарги покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Трубіж Агро» на рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2017 у справі № 911/4232/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 27.02.2017 у справі № 911/4232/16 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду Київської області матеріали справи № 911/4232/16.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді С.А. Пашкіна

Г.А. Жук