УХВАЛА

04.04.2017Справа № 5011-71/10472-2012
За позовом Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос"

2. Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос"

про стягнення 21 284 349,55 грн., -

За розглядом скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос"

на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

головуючий суддя Морозов С.М.

судді Марченко О.В., Підченко Ю.О.

За участю представників учасників судового процесу:

від позивача: не з'явились;

від відповідача-1 (скаржника): не з'явились;

від відповідача-2: Назарчук Р.В. (представник за довіреністю вих. № аub 008010 від 26.01.2016р.);

від ДВС: не з'явились.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" звернулось до суду з позовом про солідарне стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" суми в розмірі 21 284 349,55 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва (головуючий суддя Нечай О.В., судді Бондарчук В.В., Марченко О.В.) від 28.11.2012р. у справі № 5011-71/10472-2012 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" задоволено повністю, стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" та Приватного акціонерного товариства "Автомобільна група "Віпос" на користь Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за Генеральною кредитною угодою № 010/03-022/032 від 26.04.2007р., кредитними договорами № 010/03-022/032/012 від 04.02.2008р. та № 010/03-022/032-1 від 26.04.2007 р. у загальній сумі, що за офіційним курсом НБУ станом на 02.07.2012р. складає 21 284 349 грн. 55 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 64 380 грн. 00 коп.

15.03.2013р. Господарським судом міста Києва було видано наказ на примусове виконання рішення у справі № 5011-71/10472-2012.

09.03.2017р. через відділ діловодства Господарського суду міста Києва надійшла скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідно до якої скаржник просить суд визнати незаконною бездіяльність органу виконання судових рішень, яка полягає у не вчиненні передбачених законом дій щодо закінчення виконавчого провадження № 44812671 та зобов'язати орган виконання судових рішень винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 44812671.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2017р. у зв'язку закінченням терміну повноважень у судді Нечая О.В. справу №5011-71/10472-2012 для розгляду скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" передано на розгляд колегії суддів у складі: Морозов С.М. (головуючий), судді Бондарчук В.В., Марченко О.В.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.03.2017р. у зв'язку закінченням терміну повноважень у судді Бондарчук В.В. справу №5011-71/10472-2012 для розгляду вказаної скарги передано на розгляд колегії суддів у складі: Морозов С.М. (головуючий), судді Марченко О.В., Підченко Ю.О.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.03.2017р. справу №5011-71/10472-2012 прийнято до свого провадження колегією суддів та призначено розгляд скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" на 04.04.2017р.

В судове засідання 04.04.2017р. представники позивача, відповідача1 (скаржника) та органу виконання судових рішень не з'явились, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином та їх неявка відповідно до ст. 121-2 ГПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

04.04.2017р. до суду від Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на виконання вимог ухвали суду надійшла заява з матеріалами виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду від 15.03.2013р. у даній справі.

Скарга відповідача-1 мотивована тим, що виконавче провадження з примусового виконання наказу суду від 15.03.2013р. у даній справі у зв'язку з визнанням його банкрутом підлягає закінченню на підставі п. 8 ч. 1 ст. 39 закону України «Про виконавче провадження», натомість, як зазначає скаржник, на неодноразові звернення ліквідатора та його представників до органу виконання судових рішень з відповідними заявами, державним виконавцем не вчинено жодних дій щодо закінчення виконавчого провадження № 44812671, що, на думку відповідача-1, є порушенням його прав як сторони виконавчого провадження, у зв'язку з чим останній просив суд визнати бездіяльність органу виконання судових рішень незаконною та зобов'язати державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження № 44812671.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 04.04.2017р. підтримав скаргу відповідача-1 та просив суд її задовольнити.

Розглянувши скаргу відповідача-1, заслухавши пояснення представника відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються скарга, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду, суд приходить до висновку, що в задоволенні скарги слід відмовити, з огляду на наступне.

Відповідно ст. 129-1 Конституції України та ст. 115 ГПК України рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом (стаття 116 ГПК України).

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" № 14 від 26.12.2003р. стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону (стаття 19 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин)).

Відповідно до ст. 25 закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як видно з матеріалів справи, 23.09.2014р. державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44812671.

Як зазначає скаржник та вказане підтверджується матеріалами справи, постановою Господарського суду Херсонської області від 30.08.2016р. у справі № 923/98/14 його визнано банкрутом та відкрито стосовно нього ліквідаційну процедуру, про що зроблено відповідне оголошення на сайті Вищого господарського суду України від 31.08.2016р. за № 34927.

Відомості про перебування боржника (відповідача-1) в процесі припинення за вказаним судовим рішенням також внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 49 закону України "Про виконавче провадження" (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що боржник (відповідач-1) неодноразово звертався до органу виконання судових рішень з заявами про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 49 закону України "Про виконавче провадження".

05.10.2016р. набрав законної сили Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, відповідно до п. п. 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень якого рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Таким чином, до вказаних правовідносин застосовуються норми Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016р. № 1404-VІІІ.

Відповідно до п. 8 ч. 1 та ч. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" (чинна редакція) виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання боржника банкрутом. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 8 частини першої цієї статті, разом з виконавчим документом надсилається до господарського суду, який прийняв постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

10.02.2017р. боржник (відповідач-1) вкотре звернувся до органу виконання судових рішень з заявою про закінчення виконавчого провадження та направлення наказу суду від 15.03.2013р. у даній справі до Господарського суду Херсонської області, проте державним виконавцем не вчинено передбачених законом дій щодо закінчення виконавчого провадження, у зв'язку з чим відповідач-1 звернувся до суду з даною скаргою.

Проте суд не може погодитись з такою позицією відповідача-1 щодо закінчення виконавчого провадження та не вбачає підстав для визнання бездіяльності органу виконання судових рішень незаконною.

Як було зазначено вище, чинним законодавством України встановлено принцип обов'язковості виконання судових рішень.

Крім того, виконання рішення суду є елементом справедливого судового розгляду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тоді як у даній справі судове рішення не виконано.

Предметом позову у даній справі була вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми в розмірі 21 284 349,55 грн., яку рішенням Господарського суду міста Києва від 28.11.2012р. було задоволено.

У відповідності до ст. ст. 541, 543 Цивільного кодексу України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

За змістом статей 1, 8 Конституції України Україна є правова держава. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Законом України №475/97 від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі - "Конвенція") та Перший протокол до Конвенції, а відтак в силу ст. 9 Конституції України вони є частиною національного законодавства України.

Відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулюється Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція "майна" в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися "правом власності", а відтак і "майном".

Відтак, присудженні до стягнення рішенням у даній справі грошові кошти, є майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, мирне володіння яким з моменту винесення наведеного рішення гарантується ст. ст. 1, 8, 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

При цьому, в рішеннях у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р. та "Ясіуньєне проти Латвії" від 06.03.2003 р. Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване першим реченням частини першої статті 1 Протоколу № 1.

Згідно з ч. 1 ст. 117 ГПК України наказ має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження".

При цьому, як зазначено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції станом на дату прийняття рішення та видачу наказу) у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Крім того, п. 3 ч. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012р. "Про деякі питання виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" (в редакції станом на дату прийняття рішення та видачу наказу) передбачено, що якщо кілька відповідачів, до яких було пред'явлено вимогу, солідарно відповідають за зобов'язанням, господарським судом може бути видано один наказ, в якому зазначається, що право стягнення є солідарним.

Оскільки примусове виконання наказу суду від 15.03.2013р. здійснювалися відносно солідарних боржників (відповідача-1 та відповідача-2), закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 та ч. 5 ст. 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв'язку з визнанням одного з боржників банкрутом призведе до невиконання судового рішення та порушення права позивача (стягувача) на мирне володіння своїм майном (грошові кошти, присуджені судовим рішенням), а тому суд приходить до висновку, що подальші виконавчі дії мають бути здійснені відносно іншого солідарного боржника до встановлення підстав для завершення виконавчого провадження, передбачених законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження" (чинна редакція) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За таких обставин, господарський суд приходить до висновку, що дії органу виконання судових рішень узгоджуються з положеннями закону України "Про виконавче провадження".

У відповідності до п. 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Оскільки, як встановлено матеріалами справи, скаржником не обґрунтовано незаконності бездіяльності Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, вказану скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити в задоволенні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Автомобільний завод "Віпос" на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі №5011-71/10472-2012.

2. Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Морозов С.М.

Суддя Марченко О.В.

Суддя Підченко Ю.О.