ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2017р. Справа № 914/141/17

За позовом: Львівського міського центру зайнятості, м.Львів

до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод», м.Львів

про стягнення 19244,57 грн.

суддя Гоменюк З.П.

секретар судового засідання Зусько І.С.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_1, представник (довіреність №1 від 05.01.2017 р.);

відповідача: не зявився

Учаснику процесу розяснено його процесуальні права та обовязки, зокрема, право заявляти відводи. Учаснику процесу права та обовязки зрозумілі, відводу не заявлено.

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Львівського міського центру зайнятості, м.Львів до Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод», м.Львів про стягнення 19244,57 грн.

Ухвалою суду від 19.01.2017 р. порушено провадження у справі, призначено справу до розгляду на 13.02.2017 р. В судовому засіданні 13.02.2017р. оголошено перерву до 01.03.2017 р. Ухвалою суду від 01.03.2017 р. продовжено строк розгляду спору, розгляд справи відкладено на 03.04.2017 р.

В судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснив, що на обліку у Львівському міському центрі зайнятості як безробітна перебувала ОСОБА_2, яка отримала допомогу по безробіттю на загальну суму 19244,57 грн. На підставі рішення суду відповідачем було видано наказ про поновлення ОСОБА_2 на посаді. У звязку з поновленням особи на роботі за рішенням суду позивач просив суд стягнути з відповідача 19244,57грн. виплаченої допомоги по безробіттю.

В судове засідання 03.04.2017 р. відповідач явку повноважного представника не забезпечив, причин неявки не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, оскільки представник відповідача був присутнім в судовому засіданні 01.03.2017 р., що підтверджується відповідним протоколом судового засідання. В попередніх судових засіданнях представник відповідача підтримав раніше подане заперечення на позовну заяву, ствердив, що на момент слухання справи ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» нарахував та виплатив ОСОБА_2 кошти за весь час вимушеного прогулу, в тому числі і за час, протягом якого особа перебувала на обліку в центрі зайнятості. На переконання відповідача, при стягненні коштів в сумі 19244,57 грн. відбудеться притягнення ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» до подвійної юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що у свою чергу прямо суперечить нормам Конституції України. Крім цього, відповідач вважає вимогу позивача безпідставною в силу того, що ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» справно сплачує всі належні згідно чинного законодавства страхові внески на випадок безробіття і сума коштів, яка заявлена до стягнення, мала б бути покрита із сум страхових внесків, які сплачувались товариством.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Наказом Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» від 02.06.2014 р. №76-К ОСОБА_2 звільнено з посади інженера-технолога 2 категорії цеху оцту.

15.10.2014 р. ОСОБА_2 звернулася до Львівського міського центру зайнятості з заявою про надання їй статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю.

На підставі наказів Львівського міського центру зайнятості від 21.10.2014р. №НТ141021 та від 22.10.2014 р. №НТ14102 ОСОБА_2 було надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

За період з 22.10.2014 р. по 12.06.2015 р. включно ОСОБА_2 було виплачено допомогу по безробіттю на загальну суму 19244,57 грн. Вказане підтверджується розрахунком та додатком №4 до Персональної картки «Нарахування допомоги по безробіттю та платежі», які було долучено позивачем до позовної заяви.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.09.2014 р. у справі №450/1510/14 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» про визнання незаконним та скасування наказу №76-К від 02.06.2014 року, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17.11.2014 р. у справі №450/1510/14 рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 22.09.2014 р. скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі,стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» №76-К від 02.06.2014 р. про звільнення ОСОБА_2, інженера-технолога 2 категорії цеху оцту, з 02.06.2014 р. у звязку зі станом здоровя за п.2 ст. 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 на посаді інженера-технолога 2 категорії цеху оцту з 2 червня 2014 р.; стягнено з Публічного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 02.06. 2014 р. по 17.11.2014 р. включно в сумі 26868,60 грн., що становить суму без урахування податків та обовязкових платежів; стягнено з Публічного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» на користь ОСОБА_2 500 грн. у відшкодування моральної шкоди; в решті в позові відмовлено.

22.06.2015 р. ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» видано наказ №87-К, яким поновлено ОСОБА_2 на посаді інженера-технолога 2 категорії цеху оцту з 02.06.2014 р. з оплатою праці відповідно до штатного розкладу.

У звязку з неповерненням відповідачем коштів, виплачених позивачем як допомога по безробіттю, позивач просив стягнути з відповідача кошти в сумі 19244,57 грн.

Станом на день розгляду справи судом, належні докази повної або часткової сплати відповідачем заявленої до стягнення заборгованості в матеріалах справи відсутні.

При прийнятті рішення суд виходив з такого.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообовязкового державного соціального страхування на випадок безробіття визначаються Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до п.1 ст. 1 Закону, загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі страхування на випадок безробіття) це система прав, обовязків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Страховим випадком є подія, через яку: застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу; застраховані особи опинилися в стані часткового безробіття (п.8 ст.1 Закону).

Згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», видами забезпечення за цим Законом є: допомога по безробіттю, у тому числі одноразова її виплата для організації безробітним підприємницької діяльності; допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні.

Відповідно до вимог законодавства ОСОБА_2 як безробітному виплачувалася допомога по безробіттю протягом 22.10.2014 р. 12.06.2015 р. Всього за даний період ОСОБА_2 було виплачено 19244,57 грн. допомоги.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області у справі №450/1510/14 від 17.11.2014 р., ОСОБА_2 поновлено на посаді.

На виконання рішення суду 22.06.2015 р. ОСОБА_2 поновлено на посаді наказом ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод».

Пунктом 1 ст.34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, а також незаконно виплачені безробітному суми матеріального забезпечення в разі неповідомлення роботодавцем Фонду про прийняття його на роботу.

Як встановлено п.4 ст.35 Закону, із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Таким чином, положеннями статей 34, 35 Закону передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду та кореспондуючий йому обовязок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Згідно з п.2 ч.1 ст.45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, припиняється з дня поновлення на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Як розяснено п.34 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України, України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Як передбачено ч.1 та ч.3 ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Цивільні права та обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень статті четвертої Цивільного кодексу України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі закон). Цивільні відносини можуть регулюватись актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України.

Суд вважає, що зобовязання між сторонами у справі виникли безпосередньо із актів законодавства України.

Стаття 599 ЦК України вказує на те, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічні вимоги встановлені ст. 193 ГК України.

Судом не береться до уваги посилання відповідача на те, що на момент слухання справи ПрАТ «Львівський лікеро-горілчаний завод» нарахував та виплатив ОСОБА_2 кошти за весь час вимушеного прогулу, в тому числі і за час, протягом якого вона перебувала на обліку в центрі зайнятості, оскільки вказане жодним чином не впливає на передбачений законодавством обовязок роботодавця здійснити відшкодування суми виплаченого забезпечення.

Стягнення грошових коштів з роботодавця на користь особи за вимушений прогул, спричинений незаконним звільненням, та стягнення з роботодавця на користь органів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття виплаченого забезпечення в порядку Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виникає з різних підстав та не є одним і тим же видом юридичної відповідальності, тому подвійного притягнення до відповідальності, про яке заявляє відповідач, не відбувається.

Також суд не може погодитися з твердженням відповідача про те, що оскільки ним сплачуються всі належні страхові внески на випадок безробіття, тому сума коштів, яка заявлена до стягнення, мала б бути покрита із сум страхових внесків, які сплачувались товариством, а не стягуватись з роботодавця.

Пункт 14 ч.1 ст.1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначає, що страховими внесками є кошти відрахувань на страхування на випадок безробіття, сплачені згідно із законодавством, що діяло до набрання чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», кошти єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, спрямовані на загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття відповідно до

пропорцій, визначених законом.

Стаття 17 Закону встановлює, що кошти, що надходять на страхування на випадок безробіття від сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, повинні забезпечувати: 1) виплату застрахованим особам забезпечення та надання соціальних послуг, передбачених статтею 7 цього Закону; 2) створення резерву коштів Фонду у розмірі суми, необхідної для виплати допомоги по безробіттю в розрахунку не менш як на пять календарних днів; 2-1) здійснення відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» заходів щодо сприяння зайнятості населення; 3) покриття витрат Фонду у звязку із: відшкодуванням Пенсійному фонду України витрат, повязаних із достроковим виходом на пенсію осіб, зазначених у частині другій статті 20 цього Закону; фінансуванням витрат на утримання та забезпечення діяльності центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління, матеріальне та соціально-побутове забезпечення її працівників; організацію роботи правління Фонду, розвиток та функціонування Єдиної інформаційно-аналітичної системи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції; 4) фінансування заходів, передбачених статтею 7-1 цього Закону.

Таким чином, нормами Закону визначено вичерпний перелік допустимих способів використання органами Фонду коштів, отриманих від сплати страхових внесків роботодавців. Можливість утримання Фондом виплаченої безробітному суми забезпечення із коштів, сплачених роботодавцем як страхові внески (покриття страховими внесками суми виплаченого забезпечення) законодавством не передбачена.

Враховуючи те, що рішенням суду визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення ОСОБА_2, який став підставою для втрати нею заробітної плати, що в подальшому призвело до призначення та виплати їй позивачем допомоги по безробіттю, суд прийшов до висновку, що позивач має право на відшкодування відповідачем суми виплаченої допомоги по безробіттю.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За умовами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що загальна сума заборгованості, яка підтверджена матеріалами справи та підлягає задоволенню складає 19244,57 грн.

Як передбачено частиною шостою статті 84 ГПК України, в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами, про повернення судового збору з бюджету.

Пунктом 4.5. Постанови пленуму Вищого господарського суду від 21.02.2013 р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розяснено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору: якщо позов залишено без задоволення судовий збір не стягується; у разі задоволення позову повністю або частково судовий збір стягується з відповідача (повністю або пропорційно задоволеним вимогам) в доход Державного бюджету України, якщо відповідач не звільнений від сплати цього збору.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, а згідно з п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України №1774-VIII від 06.12.2016р.) органи Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, в число яких входить і Львівський міський центр зайнятості, звільняються від сплати судового збору, судовий збір слід покласти на відповідача.

Керуючись Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», ст.ст. 4, 11, 509, 526, 599 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» м.Львів, вул.Мирона Кордуби, 2 (ідентифікаційний код 30822837) на користь Львівського міського центру зайнятості, м.Львів, вул.Княгині Ольги, 122 (ідентифікаційний код 25555035) 19244,57 грн. виплаченої допомоги по безробіттю.

3. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Львівський лікеро-горілчаний завод» м. Львів, вул.Мирона Кордуби, 2 (ідентифікаційний код 30822837) в доход Державного бюджету 1600 грн. судового збору.

4. Накази видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст.116 ГПК України.

В судовому засіданні 03.04.2017 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 07.04.2017 р.

Суддя Гоменюк З.П.