ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р.Справа № 915/1198/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Аленіна О.Ю.

суддів: Богатиря К.В., Лашина В.В.

секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників сторін:

від ПАТ "Укртелеком" - Гур'єв Є.В. за довіреністю.

Інші представники учасників провадження у судове засідання не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.12.2016

у справі №915/1198/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет пору, на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області

про стягнення 2 150 076 грн. 76 коп.

ВСТАНОВИВ

У листопаді 2016 публічне акціонерне товариство "Укртелеком" (далі - ПАТ "Укртелеком") звернулось до господарського суду Миколаївської області із позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет пору, на стороні відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області в якому просило стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 2 150 076,76 грн. та судових збір у розмірі 32 251,15 грн.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.12.2016 р. (суддя Коваль Ю.М.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції посилаючись на приписи Закону України "Про телекомунікації", Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", Бюджетного кодексу України, Правила надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджені Постановою Кабінету Міністрів від 11.04.2012 р. № 295, Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 р. № 20 зазначив, що головним розпорядником коштів є Департамент. Разом з цим, як відзначив суд першої інстанції, із змісту зазначених законодавчих актів вбачається, що у випадку, якщо застосування пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України, його обсяги можуть бути визначені виключно Законом України "Про Державний бюджет України", однак, Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" не передбачено видатки на фінансування пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Місцевий господарський суд зазначив, що Департамент є установою органу місцевого самоврядування, яка уповноважена Урядом України на розпорядження коштами субвенцій з державного бюджету на фінансування пільг з послуг зв'язку, зокрема, формування бюджетного запиту на оплату таких послуг, контролю їх надання, отримання субвенцій та перерахування постачальнику таких послуг. Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" не передбачено видатки на фінансування пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету, в тому числі за грудень 2015 року, а такі видатки, згідно Конституції та законів України, повинні були бути визначені найвищими органами держави. Таким чином, суд першої інстанції вважає, що не Департамент, а органи влади, на які Основним Законом України покладено обов'язок прийняття Державного бюджету України на 2016 рік , є належними відповідачами у спорі в даній справі. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пред'явлено позовні вимоги до неналежного відповідача, а тому позов не підлягає задоволенню.

Не погодившись із прийнятим рішенням, ПАТ "Укртелеком" звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області по справі №915/1198/16 від 22.12.2016 р. повністю і прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги, а саме стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на користь ПАТ "Укртелеком" суму боргу в розмірі 2 150 076,76 грн., а також стягнути судовий збір за подання позовної заяви до суду першої інстанції в розмірі 32251,15 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 35476,27 грн., а всього судового збору 67 727,42 грн.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суд не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, а саме цим рішенням не встановлено фактичних обставин справи, не з'ясував наявність видатків місцевого бюджету передбачених Бюджетним кодексом України, на відсутність яких відповідач посилався, як на підставу не сплачувати заборгованість, яка виникла перед апелянтом.

Посилаючись на приписи п. 9 ст. 87 Бюджетного кодексу України, розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.09.2002 р. №538-р "Про схвалення Концепції застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі" та від 23.05.2007 р. №308-р "Про схвалення Концепції реформування місцевих бюджетів", наказ Міністерства фінансів України та Міністерства праці та соціальної політики України "Про затвердження Типового переліку бюджетних програм та результативних показників їх виконання для місцевих бюджетів у галузі "Соціальний захист та соціальне забезпечення" від 27.09.2010 р. № 1097/290 апелянт зазначає, що існував та існує чинний видаток у Законах України "Про державний бюджет України на 2015р." та "Про державний бюджет України та 2016р." - пільги окремим категоріям громадян з послуг зв'язку.

Як відзначає апелянт, суд не з'ясував, що передбачені ст. 102 Бюджетного кодексу України субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту, це не єдиний передбачений Бюджетним кодексом України, Законами України "Про державний бюджет України на 2015р." та "Про державний бюджет України та 2016р." видаток місцевого бюджету для сплати вартості наданих телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення. А саме, згідно ч. 1 ст. 97 Бюджетного кодексу України у Державному бюджеті України можуть передбачатися трансферти місцевим бюджетам, зокрема для здійснення державних програм соціального захисту населення, в тому числі для сплати вартості наданих телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення.

До того ж, посилаючись на ст.ст. 10, 67 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", з п. 23, п. 32, п. 48 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України та додаток №3 "Розподіл видатків Державного бюджету України на 2016р." до Закону України "Про Державний бюджет України на 2016р." апелянт зазначає, що за програмою (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3511050) базова дотація у сумі 4 840 266,70 тис. грн., за програмою (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3511060) додаткові дотації з державного бюджету місцевим бюджетам у сумі 92 420,70 тис. грн., за програмою (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету 3511110) стабілізаційна дотація у сумі 2 000 000,00 тис. грн. Як відзначає апелянт, у додатку №6 "Міжбюджетні трансферти (базова та реверсна дотації, освітня та медична субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам) на 2016 рік" до Закону України "Про Державний бюджет України на 2016р." обласному бюджету Миколаївської області (код бюджету 0) передбачена базова дотація у сумі 34 823,30 тис. грн. Згідно з абз. 2 ч. 2 ст. 108 Бюджетного кодексу України відповідно до розпису Державного бюджету України органами Казначейства України здійснюється перерахування базової дотації щодекадно. Таким чином, апелянт вважає, що у Державному бюджеті України та у місцевому бюджеті Миколаївської області були виділені необхідні кошти для здійснення державних програм соціального захисту населення, в тому числі для сплати вартості наданих телекомунікаційних послуг пільговим категоріям населення. Це означає, на думку апелянта, що саме Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, а не Верховна рада України, або інший орган, зобов'язаний компенсувати ПАТ "Укртелеком" вартість наданих телекомунікаційних послуг.

Як відзначає апелянт, суд не з'ясував, інформацію відповідача щодо направлення до Департаменту фінансів Миколаївської міської ради єдиного бюджетного запиту, як посилання на належне виконання своїх обов'язків щодо фінансування пільг з послуг зв'язку окремим категоріям громадян в обсязі 3147011 грн., зокрема за грудень 2015 р. Так, посилаючись на приписи п. 9 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України апелянт зазначає, що останній щомісяця направляв листи (звіти) з розрахунковими документами до відповідача, з проханням відшкодувати нарахування по пільговим категоріям громадян за надані телекомунікаційні послуги. Відповідач приймав листи (звіти) з розрахунковими документами до відома, в тому числі актами звіряння, але звірку взаєморозрахунків не проводив та підписані акти звіряння апелянту не повертав. За твердженням апелянта, у матеріалах справи є дві відповіді відповідача від 09.02.2016р. вих. №09.328/04 та від 04.05.2016р. вих. №09.1482/04 з цих питань, у яких відповідач відмовляв у відшкодуванні заборгованості, відмовляв у підписанні актів звіряння та договорів про відшкодування витрат за надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян на 2016 рік, у зв'язку з відсутністю виділених асигнувань і субвенцій на відповідний рік та змін на законодавчому рівні, а листи (звіти) апелянта з розрахунковими документами приймав тільки до відома. Скаржник зазначає, що з цими відповідями не погоджується, оскільки вони суперечать законодавству України та фактичним обставинам справи.

Також, скаржник зазначає, що Закон України "Про Державний бюджет України на 2016р." був прийнятий Верховною Радою України 25.12.2015р. У зв'язку з цим, на думку апелянта, відповідач був зобов'язаний застосувати абз. 2 ч. 2 ст. 57 Бюджетного кодексу України, а саме до кінця поточного бюджетного періоду 2015р. виконати бюджетні зобов'язання за бюджетними програмами державного бюджету, в тому числі субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту. Відповідач, за твердження апелянта, цього не зробив, в результаті утворив заборгованість перед апелянтом за грудень 2015 р. у сумі 219 119,09 грн.

Посилаючись на приписи ч. 2 ст. 19, ст. 23 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" апелянт зазначає, що у рішенні господарського суду Миколаївської області безпідставно зроблено висновок, що бюджетний запит відповідача на 2016р-2018рр. (індивідуальна форма 2016-2) до Департаменту фінансів Миколаївської міської ради є належним виконанням приписів чинного законодавства щодо фінансування пільг з послуг зв'язку окремим категоріям громадян в обсязі 3147011 грн.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, ч. 3 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України, ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 96, 617 Цивільного кодексу України, оскільки з вказаних приписів чинного законодавства вбачається, що відсутність у боржника необхідних коштів не звільняє останнього від виконання зобов'язання. А тому, апелянт вважає, що незважаючи на факт наявності або відсутні видатки у державному бюджеті України на відповідний рік, частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України та ст. 617 Цивільного кодексу України не передбачено такої підстави (обставини) для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.

Також, апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, оскільки при винесені оскаржуваного рішення у порушення приписів ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України не врахував висновків Верховного суду України, що містяться у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі № 11/446 та постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. у справі №3-28гс12, у яких застосовані нормативно-правові акти з приводу відсутності коштів у державному бюджеті України та містять правові висновки, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 р. апеляційну скаргу ПАТ "Укртелеком" прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Жекова В.І.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 р. розгляд справи відкладався на підставі ст. 77 ГПК України.

23.02.2017 р. Одеським апеляційним господарським судом отримано відзив на апеляційну скаргу від Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради в якому останній просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ПАТ "Укртелеком" та розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

27.02.2017 р. до Одеського апеляційного господарського суду надійшли пояснення до апеляційної скарг від ПАТ "Укртелеком".

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 р. було продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд апеляційної скарги.

Розпорядженням керівника апарату Одеського апеляційного господарського суду №239 від 31.03.2017 р. призначено повторний автоматичний розподіл справи у зв'язку із перебуванням судді Жекова В.І. у відпустці.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2017 р. для розгляду апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Укртелеком" на рішення господарського суду Миколаївської області від 22.12.2016 р. по справі №915/1198/16 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лашина В.В.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 31.03.2017 р. апеляційну скаргу ПАТ "Укртелеком" прийнято до провадження та призначено до розгляду колегією суддів у складі головуючого судді Аленіна О.Ю., суддів Богатиря К.В., Лашина В.В.

У судовому засіданні від 03.04.2017 представник ПАТ "Укртелеком" підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився.

Відповідно до ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Укртелеком" підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст. 101 ГПК України апеляційна інстанція не зв'язана доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі, а згідно до приписів ст. ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна належними і допустимим доказами довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з грудня 2015 року по вересень 2016 р. ПАТ "Укртелеком" в особі Миколаївської філії надавало телекомунікаційні послуги на пільгових умовах громадянам м. Миколаєва, зокрема, Центрального, Заводського, Інгульського (Ленінського) та Корабельного районів, які підпадають під Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", Закону України "Про охорону дитинства".

Матеріали справи підтверджується, що ПАТ "Укртелеком" щомісячно у період з грудня 2015 року по вересень 2016 р. надавав відповідачеві розрахункові документи, а також листи з пропозицією звіряння інформації щодо кількості пільговиків за категоріями з інформацією, яка міститься в реєстрі та повідомити про наявність/відсутність розбіжностей.

Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради у своєму листі від 09.02.2016 р. №09.328/04 повідомив ПАТ "Укртелеком", що в Законі України "Про державний бюджет України на 2016 рік" видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на інші соціальні пільги, у т.ч. на послуги зв'язку не передбачені. А також повідомлено, що з метою врегулювання цього питання Мінсоцполітики звернулось до Прем'єр-міністра України з проханням доручити Міністерству фінансів терміново підготувати зміни до Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік" та передбачити відповідні видатки для фінансового забезпечення інших соціальних пільг. Зазначено також, що звіти про нарахування пільг на послуги зв'язку, які будуть надаватися ПАТ "Укртелеком", департаментом будуть прийматися до відома та відшкодування витрат на надання пільг з оплати телекомунікаційних послуг окремим категоріям громадян будуть проводитися після внесення змін до Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік".

Листом від 25.04.2016 р. №48J200/13-120 ПАТ "Укртелеком" направило відповідачеві на укладення договори про відшкодування витрат за надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян на 2016 рік та одночасно надано акти звірки розрахунків станом на 20.04.2016 р. для проведення відшкодування витрат ПАТ "Укртелеком".

На даний лист Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради надав відповідь від 04.05.2016 р. №09.1482/04 в якій зазначив, що Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" видатки у вигляді субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на інші соціальні пільги, у т.ч. на послуги зв'язку не передбачені. Та зазначено, що в зв'язку з відсутність виділених лімітних асигнувань на поточний рік, для укладення договору про відшкодування витрат за надання телекомунікаційних послуг пільговій категорії громадян на 2016рік між департаментом та ПАТ "Укртелеком" законних підстав немає. Також, відповідачем у даному листі відзначено, що станом на 01.05.2016 р. заборгованість департаменту на користь ПАТ "Укртелеком" відсутня.

Отже, невідшкодування відповідачем грошових коштів за надані ПАТ "Укртелеком" телекомунікаційні послуги у період з грудня 2015 року по вересень 2016 р. на загальну суму 2 150 076 грн. 76 коп. відповідним категоріям громадян, які мають пільги, стало підставою для звернення ПАТ "Укртелеком" із позовом до суду.

Судом першої інстанції позовні вимоги ПАТ "Укртелеком" визнано необґрунтованими, відзначено, що Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" не передбачено видатки на фінансування пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету, такі видатки, згідно Конституції та законів України, повинні були бути визначені найвищими органами держави. Таким чином, суд першої інстанції вважає, що не Департамент, а органи влади, на які Основним Законом України покладено обов'язок прийняття Державного бюджету України на 2016 рік , є належними відповідачами у спорі в даній справі, у зв'язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем пред'явлено позовні вимоги до неналежного відповідача, а тому позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" є оператором телекомунікацій, який надає телекомунікаційні послуги споживачам відповідно до вимог Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Закону України "Про телекомунікації", Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №295, інших законодавчих актів України.

Пунктами 1,6 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту тощо.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію, закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Статтею 19 вказаного Закону встановлено, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати житлово-комунальних, транспортних послуг і послуг зв'язку та критерії їх надання. Державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Соціальні пільги на отримання телекомунікаційних послуг для ряду категорій громадян встановлено такими Законами України: "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", "Про жертви нацистських переслідувань", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про охорону дитинства" та "Про прокуратуру".

За приписами ч. 3 ст. 63 Закону України "Про телекомунікації", телекомунікаційні послуги споживачам, які мають установлені законодавством України пільги з їх оплати, надаються операторами, провайдерами телекомунікацій відповідно до законодавства України.

Загальні засади фінансування витрат пов'язаних з наданням пільг на підставі вищевказаних законів визначено безпосередньо у даних законах, зокрема, у ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; у ч. 6 ст. 6 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з наданням пільг жертвам нацистських переслідувань, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів; у ст. 63 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" вказано, що фінансування витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством; у ст. 9 Закону України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" вказано, що витрати, пов'язані з реалізацією цього Закону, здійснюються за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством; у ст. 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" вказано, що фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ; у ст. 52 Закону України "Про прокуратуру" вказано, що пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних гарантій певним категоріям громадян та є нормами прямої дії: безумовний обов'язок оператора телекомунікацій надавати пільги визначеним категоріям громадян кореспондує безумовний обов'язок держави в особі її органів відшкодувати такі пільги.

Статтями 89 та ст.102 Бюджетного кодексу України визначено, що видатки на державні програми соціального захисту (пільги окремим категоріям громадян) здійснюються з місцевих бюджетів та проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення щодо надання пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету визначено Постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 р. "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" (надалі Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення (далі - головні розпорядники коштів).

Пунктами 1.1., 1.2., 1.3., 1.8. Положень про управління соціальних виплат і компенсаційній Центрального, Заводського, Ленінського та Корабельного районів департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради, затверджених розпорядженням Миколаївського міського голови від 14.06.2011 р. №78рк, Управління соціальних виплат і компенсацій Центрального, Заводського, Інгульського (Ленінського), Корабельного районів входить до складу Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради. Управління безпосередньо підпорядковані заступнику директора департаменту. Управління в своїй діяльності керується Конституцією України і законами України, Указами і Розпорядженнями Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, Положенням про департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради та цими Положеннями. Управління мають свою круглу печатку із зазначенням державної символіки та назви управління, печатки відділів управління для службового використання та штампи, необхідні для роботи.

У відповідності до п.1.3. Положення "Про департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради", затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 21.04.2011 р. №5/3 Департамент є юридичною особою, укладає від свого імені угоди в межах чинного законодавства, може бути позивачем та відповідачем у судах. Департамент має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України, штампи, бланки із своїм найменуванням, розрахункові рахунки в установах банків та рахунки в органах Державного казначейства України.

Згідно з п.2.1. даного Положення департамент у межах своїх повноважень забезпечує, зокрема, забезпечує реалізацію державної політики у сфері надання пільг ветеранам війни, особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, дітям війни, особам, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, вдовам (вдівцям) та батькам померлих (загиблих) осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною, жертвам нацистських переслідувань та реабілітованим громадянам, які стали інвалідами внаслідок репресій або є пенсіонерами; ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби, ветеранам служби цивільного захисту, ветеранам Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, вдовам (вдівцям) померлих (загиблих) ветеранів військової служби, звільненим із служби за віком, хворобою або вислугою років військовослужбовцям Служби безпеки України, працівникам міліції, особам начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи, державної пожежної охорони, пенсіонерам з числа слідчих прокуратури, дітям (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, загиблих або померлих у зв'язку з виконанням службових обов'язків, непрацездатним членам сімей, які перебували на їх утриманні, звільненим з військової служби особам, які стали інвалідами під час проходження військової служби, батькам та членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби, батькам та членам сімей осіб рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які загинули (померли), пропали безвісти або стали інвалідами при проходженні служби, суддям у відставці; громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи дружинам (чоловікам) та опікунам (на час опікунства) дітей померлих громадян, смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою; багатодітним сім'ям на оплату житлово-комунальних послуг та на придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу; допомоги сім'ям з дітьми; тимчасової допомоги дітям; допомоги при усиновленні дитини; соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям; соціальної допомоги інвалідам з дитинства і дітям-інвалідам; житлових субсидій населенню на оплату житлово-комунальних послуг та на придбання твердого та рідкого пічного побутового палива і скрапленого газу та інших пільг; компенсаційних виплат за пільговий проїзд електротранспортом окремим категоріям громадян; пільги окремим категоріям громадян з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відтак, головним розпорядником коштів бюджетного фінансування вищевказаних соціальних пільг є саме Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради. Таким чином, саме на відповідача згідно положень Порядку та Постанови № 256 покладено обов'язок щодо здійснення розрахунків з постачальниками послуг, в тому числі і операторами телекомунікацій, за послуги, надані особам, які мають право на відповідні пільги. Пунктом 2 Постанови № 256 встановлено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними місячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету" №256 від 04.03.2002 р. визначено, що головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють розрахунки з постачальниками послуг на підставі поданих ними щомісячних звітів щодо послуг, наданих особам, які мають право на відповідні пільги.

Таким чином, чинне законодавство України не передбачає обов'язковості укладення договору про відшкодування витрат за надані послуги зв'язку пільговим категоріям громадян, оскільки зобов'язання сторін у даній справі виникають безпосередньо із Законів України і не залежать від їх бажання.

Відповідно до ч. 1 п. 8 Порядку № 256 отримані місцевими бюджетами суми субвенцій перераховуються протягом одного операційного дня на рахунки головних розпорядників коштів, відкриті в територіальних управліннях Державного казначейства, для здійснення відповідних видатків. При цьому головні розпорядники коштів у п'ятиденний термін здійснюють розрахунки з постачальниками відповідних послуг (ч. 2 п. 8 Порядку № 256).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем належним чином виконуються обов'язки, щодо надання пільговим категоріям громадян м. Миколаєва телекомунікаційних послуг на пільгових умовах, що підтверджується листами щодо видатків на відшкодування витрат, пов'язаних з наданням пільг, які надавались позивачем та отримувались Департаментом праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради про що свідчить надпис «до відома» останнього на даних листах.

Всупереч положенням чинного законодавства, витрати, понесені позивачем внаслідок надання телекомунікаційних послуг на пільгових умовах в період з грудня 2015 р. по вересень 2016 р. в розмірі 2 150 076 грн. 76 коп. відповідачем відшкодовані не були.

Згідно з ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Колегія суддів відзначає, що чинним законодавством не передбачена залежність відшкодування від фактичного фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, чи випадки повного або часткового звільнення від обов'язку здійснення розрахунків з постачальниками послуг на пільгових умовах.

Отже, посилання як відповідача так й суду першої інстанції на те, що Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" не передбачено видатки на фінансування пільг з послуг зв'язку за рахунок субвенцій з державного бюджету не заслуговують на увагу, оскільки суперечать вищенаведеним приписам чинного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 96 ЦК України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Згідно ч. 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України прямо передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення від відповідальності.

Згідно з пунктом 5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013 р., відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Також, Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі №11/446, від 15.05.2012 у справі №3-28гс12 та постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2012 у справі №15/5027/715/2011.

За таких обставин, Департамент праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради відповідає за своїми зобов'язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Згідно з ч. 6 ст. 48 Бюджетного кодексу України, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомог, пільг по оплаті за надані послуги та компенсації громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень. Зазначена норма є спеціальною по відношенню до загальних положень частин 1-4 статті 48 Бюджетного кодексу України.

У листі від 30.06.2011 №31-07310-10-24/16584 Міністерство фінансів України роз'яснило, що "...деякі програми, які відносяться до державних програм соціального захисту населення, є державною гарантією і одержувачу не може бути відмовлено в їх наданні у разі, якщо він має на них право. У цьому випадку проводиться відшкодування витрат за фактично спожиті послуги (нараховані соціальні виплати) в межах встановлених норм (розмірів)".

Таким чином, зобов'язання щодо виплати субсидій, допомоги, пільг з оплати спожитих житлово-комунальних послуг та послуг зв'язку, компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України мають право відповідні категорії громадян, обліковуються незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України передбачено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 104 Господарського кодексу України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що господарським судом Миколаївської області при прийнятті оскаржуваного рішення не було в повному обсязі враховано усі обставини справи, не досліджено подані сторонами докази та порушено норми матеріального права, що призвело до прийняття невірного рішення, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню, а позов задоволенню у повному обсязі.

Розподіл судових витрат здійснено на підставі положень ст.ст. 44,49 ГПК України.

Керуючись статтями 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Миколаївської області від 22.12.2016 р. у справі №915/1198/16 скасувати.

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 2 150 076 грн. 76 коп. заборгованості та 32 251 грн. 15 коп. судового збору за подання позовної заяви.

Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради на користь публічного акціонерного товариства "Укртелеком" 35 476 грн. 27 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Миколаївської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Богатир К.В.

Суддя Лашин В.В.