ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року Справа № 923/226/17

Господарський суд Херсонської області у складі судді Закуріна М. К. при секретарі судового засідання Фінаровій О.Л., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОЛДІ-ЖИТОМИР"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Геліос-1"

про стягнення 58046,25 грн,

за участі представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (представника за дорученням),

відповідача ОСОБА_2 (представника за дорученням),

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення з відповідача 58046,25 грн, з яких: 57200 грн основної заборгованості та 846,25 грн річних. Безпосередньо позовні вимоги ґрунтуються на неналежному виконанні відповідачем взятих на себе зобовязань щодо своєчасної поставки товару за договором купівлі-продажу № 26/01 від 26.01.2016, зокрема позивач вказує, що відповідачем не поставлено йому товару в кількості 3828,64 кг на загальну суму 57200 грн.

Відповідачем зазначені вимоги не визнаються з посиланням на обумовлену договором поставку 88000 квасолі, у звязку з чим, на його думку, зобовязання за договором ним виконані в повному обсязі.

Крім викладеного судом встановлено, що 26.01.2016 між сторонами укладено договір купівлі-продажу № 26/1, за умовами якого позивач зобовязався реалізувати відповідачу квасолю в кількості 88000 кг з відхиленням у 5 % в меншу або більшу сторону по ціні 14940 грн за 1000 кг. За змістом пункту 2.2. договору розрахунки за товар здійснюються шляхом перерахування коштів на рахунок продавця протягом однієї доби з моменту фактичного завантаження товару на автотранспорт покупця, виставленого рахунку та згідно видаткових та/або товарно-транспортних накладних.

28.07.2016 сторонами укладено додаткову угоду, за якою сторонами змінено предмет купівлі-продажу, а саме продавець зобовязався поставити квасолю червону в кількості 44000 кг (з відхиленням у 5 % в меншу або більшу сторону) по ціні 14940 грн за 1000 кг та квасолю білу в кількості 44000 кг (з відхиленням у 5 % в меншу або більшу сторону) по ціні 13640 грн за 1000 кг.

На виконання умов договору відповідачем був виставлений рахунок-фактура № СФ-0000029 від 26.01.2016 для сплати 1314720 грн за 88000 кг квасолі червоної. В свою чергу, позивачем вказаний рахунок був оплачений платіжним дорученням № 24361 від 27.01.2016 на суму 1314720 грн із зазначенням у ньому призначення платежу: «Сплата за товар згідно рахунку № 29 від 26.01.2016».

Як слідує з матеріалів справи відповідачем зобовязання за договором були виконані у повному обсязі шляхом поставки 88000 кг квасолі, з якої 44000 кг білої та 44000 червоної.

Зокрема, реалізація продукції здійснена:

1) за видатковою накладною № РН-2941 від 04.02.2016 реалізовано 22000 кг квасолі червової на загальну суму 328680 грн;

2) за видатковою накладною № РН-2958 від 05.02.2016 реалізовано 22000 кг квасолі червової на загальну суму 328680 грн;

3) за видатковою накладною № РН-4446 від 01.08.2016 реалізовано 22000 кг квасолі білої на загальну суму 300080 грн;

4) за видатковою накладною № РН-4524 від 11.08.2016 реалізовано 22000 кг квасолі білої на загальну суму 300080 грн.

Вказані обставини отримання товару не оспорюються і самим позивачем.

Таким чином, відповідачем поставлено 44000 кг квасолі червової на загальну суму 657360 грн та 44000 кг квасолі білої на загальну суму 600160 грн, а всього на загальну суму 1257520 грн.

У звязку з викладеним, різниця у перерахованих коштах позивачем та вартості отриманої ним продукції складає 57200 грн з розрахунку: 1314720 грн 1257520 грн = 57200 грн.

Вирішуючи питання правомірності заявлених позовних вимог щодо стягнення заборгованості за недопоставку товару суд зазначає наступне.

Так, аналіз правовідносин, які існували між сторонами свідчить, що за своєю юридичною природою між ними укладено усний договір купівлі-продажу. Зокрема, згідно до приписів статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу продавець передає майно (товар) у власність покупця, а останній приймає товар і зобовязується сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої.

В даному контексті суд також зазначає, що у відповідності до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами, а згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, а за частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України, одностороння відмова від виконання умов договору не допускається.

В свою чергу, за статтею 599 ЦК України зобовязання припиняється виконання, проведеним належним чином.

З викладених вище обставин слідує, що відповідач повністю виконав умови договору щодо поставки товару, а тому зобовязання щодо поставки є припиненими. При цьому у відповідача відсутні грошові зобовязання, які випливали б із договору купівлі-продажу, та які заявлені позивачем в якості позовних вимог.

Водночас, суд зазначає про наявну суму переплати позивачем 57200 грн, але належним способом захисту про її стягнення є приписи статті 1212 ЦК України.

Так, загальні підстави для виникнення зобовязання у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

В даному випадку отримання відповідачем 57200 грн є позадоговірним, а тому, як зазначено вище, правовою підставою для її стягнення є положення інституту безпідставного збагачення, яке судом за власною ініціативою застосоване не може бути, оскільки це було б виходом за межі предмету спору.

Позивачем в судовому засіданні 11.04.2017 подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах суми стягнення за даним позовом, яка ґрунтується на твердженнях позивача про утруднення виконання судового рішення. Проте, дана заява задоволенню не підлягає у звязку з відсутністю правових підстав для вжиття таких заходів через відмову судом у задоволенні позовних вимог про стягнення.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат у відповідності до приписів статті 49 ГПК України, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги не є обґрунтованими, а заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, сплачений позивачем судовий збір відноситься на нього.

На підставі вказаних правових норм та керуючись статтями 44, 49, 82-85 ГПК України,

в и р і ш и в :

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

2. В задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Дата підпису рішення 12.04.2017

Суддя М.К. Закурін