РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2017№910/24538/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Марченко О.В., за участю секретаря судового засідання Роздобудько В.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/24538/16

за позовом приватної організації «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами», м. Київ,

до державної організації «Українське агентство з авторських та суміжних прав», м. Київ, та

фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1,

про визнання частково недійсним договору від 24.05.2016 №БВ-14/16,

за участю представників:

позивача - Хлєбнікова С.Г. (довіреність від 22.07.2016 №б/н);

відповідача-1 - ОСОБА_3 (довіреність від 26.05.2016 №б/н);

відповідача-2 - не з'явився.

Приватна організація «Організація колективного управління авторськими та суміжними правами» (далі - Організація) звернулася до господарського суду міста Києва з позовом про визнання частково недійсним ліцензійного договору від 24.05.2016 №БВ-13/16 (далі - Договір №БВ-13/16), укладеного державною організацією «Українське агентство з авторських та суміжних прав» (далі - Агентство) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - Підприємець), а саме в частині дії Договору №БВ-13/16 в період з 01.02.2014 до 24.05.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.01.2017 порушено провадження у справі.

Агентство 10.02.2017 подало суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило про те, що:

- у справі №925/895/16, на рішення господарського суду Черкаської області від 17.11.2016 з якої посилається Організація у позові, у задоволенні позовних вимог було відмовлено з посиланням на підписання Агентством та Підприємцем ліцензійного договору від 24.05.2016 №БВ-14/16 (далі - Договір №БВ-14/16), а не Договору №БВ-13/16;

- на думку Агентства, позивач визнав дійсність Договору №БВ-13/16 у розгляді господарським судом Черкаської області справи №925/1065/16 за позовом Організації до Підприємця, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Агентство, про виплату компенсації за порушення майнових авторських прав; так, у вказаній справі припинено провадження за клопотанням позивача в зв'язку з тим, що позивачу стало відомо про те, що відповідачем музичні твори використовуються на підставі Договору №БВ-13/16;

- на території України виключно лише Агентству належить право надавати дозвіл (ліцензію) на публічне виконання музичного твору «Cola Song» і відповідно збирати авторську винагороду за таке виконання;

- Агентство звернулося до Підприємця з офіційною пропозицією укласти договір про використання музичних творів 22.01.2016;

- отже, правовідносини між відповідачами існували до дати підписання Договору №БВ-14/16, а тому положення пункту 5.1 Договору («Сторони розуміють і погоджуються, що умови даного Договору також застосовуються до відносин, які виникли між ними з 01 лютого 2016 року і до моменту укладення цього Договору (ч.3 ст.631 Цивільного Кодексу України)») відповідають вимогам чинного законодавства.

Підприємець 15.02.2017 подав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав таке: представник Агентства звертався до Підприємця з офіційною письмовою пропозицією підписання ліцензійного договору на використання музичних творів ще 22.01.2016, тому відносини між відповідачами виникли з моменту офіційного письмового звернення Агентства і отримання Підприємцем даного звернення.

27.02.2017 позивач подав суду «позовну заяву в новій редакції», яку суд розцінив як додаткові пояснення до позовних вимог, в яких, поміж іншим, виправлено помилки (у тому числі в номері оспорюваного договору); отже, предметом даного спору є визнання недійсним Договору №БВ-14/16.

Агентство 06.03.2017 подало суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що: на території України виключно лише Агентству належить право надавати дозвіл (ліцензію) на публічне виконання музичного твору «Cola Song» і відповідно збирати авторську винагороду за таке виконання; дане право Агентства не передавало позивачу, а отже і відповідно позивач не мав права звертатись до суду у справі №925/895/16 з позовом про стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав, оскільки таке право відсутнє у позивача.

Позивач 22.03.2017 подав суду пояснення, в яких вказав таке: лист Агентства до Підприємця, на якому проставлений підпис останнього, про те, що Підприємець отримав лист 22.01.2016 не свідчить про вставлені між Агентством і Підприємцем відносини до 24.05.2016; лист Агентства не підпадає під поняття оферти.

Представник позивача у судовому засіданні 03.04.2017 надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник Агентства надав пояснення у справі, проти задоволення позовних вимог заперечив.

Підприємець у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, 15.02.2017 подав суду відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, просив суд розгляд справи здійснювати без його участі за наявними у справі доказами.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи наведене та з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 03.04.2017 без участі Підприємця за наявними в ній матеріалами (стаття 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, які мають значення для розгляду справи по суті, проаналізувавши встановлені фактичні обставини справи в їх сукупності, заслухавши пояснення представників позивача і Агентства, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

24.05.2016 Агентством (ДО УААСП) і Підприємцем (користувач) укладено Договір №БВ-14/16, за умовами якого:

- ДО УААСП надає користувачу на умовах, визначених Договором №БВ-14/16, право (невиключну ліцензію) на публічне виконання творів, які відносяться до репертуару ДО УААСП, на території: кафе «Італійський дворик», яке розташоване за адресою: м. Черкаси, бул. Шевченка, 218/220 (пункт 2.1 Договору №БВ-14/16);

- сторони домовились, що сума авторської винагороди (роялті), яка сплачується користувачем за надання невиключного права на публічне виконання творів з репертуару ДО УААСП становить: 1% від доходів користувача при безкоштовному вході, але не менше 800 грн. за один календарний місяць (пункт 2.4 Договору №БВ-14/16);

- Договір №БВ-14/16 набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.08.2016 (включно); сторони розуміють і погоджуються, що умови Договору №БВ-14/16 також застосовуються до відносин, які виникли між ними з 01.02.2016 і до моменту укладення Договору №БВ-14/16 (частина третя статті 631 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України)) (пункт 5.1 Договору №БВ-14/16).

Позивач мотивує позовні вимоги тим, що Договір №БВ-14/16 має бути визнаний недійсним в частині його дії на період з 01.02.2014 по 24.05.2014, оскільки відповідно до частини п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а в реальності спірний договір покликаний на «врятування» Підприємця від відповідальності.

За приписами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною п'ятою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 1109 ЦК України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об'єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

Так, як зазначає Агентство і підтверджує Підприємець 22.01.2016 останнім було отримано від Агентства пропозицію укласти ліцензійний договір, а в подальшому 24.05.2016 відповідачами було укладено Договір №БВ-14/16.

Частиною третьою статті 631 ЦК України передбачено, що сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Крім того, представником Агентства у судовому засіданні було зазначено, що Підприємцем здійснюються оплати за період з 01.02.2014 по 24.05.2014, на підтвердження чого надано суду для огляду оригінали платіжних доручень щодо здійснення Підприємцем оплати за Договором №БВ-14/16.

Таким чином, пункт 5.1 Договору №БВ-14/16 в частині застосування умов Договору до відносин сторін, які виникли між відповідачами з 01.02.2014 і по 24.05.2014 (день укладення Договору №БВ-14/16), покликаний на реальне настання правових наслідків, оскільки Підприємцем виконується даний пункт Договору №БВ-14/16.

Що ж до правомірності стягнення Агентством роялті та принципу розподілу отриманих сум, то це питання не входить до предмету доказування в даній справі та може вирішуватися в разі наявності спору між Організацією і Агентством.

З огляду на викладене господарський суд міста Києва не вбачає підстав для визнання Договору №БВ-14/16 в частині його дії на період з 01.02.2014 по 24.05.2014, а тому вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи покладаються на позивача.

Керуючись статтями 49, 80, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.04.2017.

Суддя О. Марченко