ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 922/430/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Бородіна Л.І. , суддя Лакіза В.В.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю № 14-04 від 18 квітня 2014 року,

відповідача ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 01 січня 2017 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №765 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, м. Лозова, Харківська область,

про стягнення 2133127,35 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 (суддя Шарко Л.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у сумі 37206,97 грн., 3% річних у сумі 46530,39 грн., інфляційні втрати у сумі 536626,42 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 30655,87 грн. Припинено провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 1088497,84 грн. на підставі пункту 1-1 частини 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з відсутністю предмету спору. Відмовлено у задоволені позову в частині стягнення пені у сумі 334862,81 грн. та інфляційних втрат в розмірі 89402,92 грн.

Позивач з вказаним рішенням суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи та порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у сумі 334862,81 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Також просить в іншій частині рішення залишити без змін та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на відповідача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням процесуального законодавства щодо рівності сторін та норм матеріального права, оскільки оскаржуване рішення в частині обґрунтування зменшення розміру неустойки містить лише доводи та аргументи відповідача. Вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення в порушення приписів ст. 83 ГПК України, ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України, не врахував майновий інтерес позивача.

Крім того, зазначає, що підприємство позивача має стратегічне значення безпеки держави, оскільки забезпечує галузь економіки і населення природним газом, проте у звязку з несвоєчасним проведенням розрахунків за спожитий природний газ позивач змушений залучати комерційні кредити за ринковими відсотковими ставками у розмірі 20-24% для забезпечення потреб споживачів газу.

Єдиним джерелом часткової компенсації понесених втрат є стягнення з боржника пені у розмірі, передбаченому умовами договору. Також вказує на те, що заявлена сума пені не компенсує повністю збитків, яких зазнає позивач.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 2838 від 16.03.2017р.) відповідач, заперечуючи проти доводів апелянта, вважає рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 законним та обґрунтованим, у звязку з чим просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що основна сума заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. виникла не з вини відповідача, оскільки відповідач не міг своєчасно розрахуватися з позивачем з незалежних від нього обставин, що підтверджується висновком судової економічної експертизи № 35 від 23.12.2016р. Зазначає, що Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області знаходиться в тяжкому матеріальному становищі та є збитковим.

Крім того, вказує на те, що розрахунки між сторонами відбувались на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року № 217 Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки.

У призначеному судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 в частині відмови у стягненні пені у сумі 334 862,81 грн. та прийняти нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Представник відповідача, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення учасників процесу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач - Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", керуючись приписами ст.ст. 526, 611, 625 Цивільного кодексу України та ст. ст. 193, 231 Господарського кодексу України, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача 2133127,35 грн., з яких основний борг у сумі 1 088 497,84 грн., пеня у сумі 372 069,78 грн., 3% річних у сумі 46 530,39 грн. та інфляційні втрати у розмірі 626 029,34 грн.

Як убачається із матеріалів справи, 31 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2193/14-КП-32 (далі - договір), за умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (пункт 1.1 договору).

Відповідно до пункту 1.2 договору газ, що продається за умовами даного договору використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими субєктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Згідно пункту 2.1 договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 842,043 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів.

Відповідно до пункту 3.3 цього договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Пунктом 3.4 договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі, в якому зазначаються фактичні обсяги використання газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобовязується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, який підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця наступного за місяцем поставки газу.

Розділом 7 договору вставлена відповідальність сторін.

Так, згідно з п.7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобовязується сплатити продавцеві, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до пункту 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (пять) років.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення (п.11 договору).

Додатковою угодою № 1 від 25.04.2014р., Додатковою угодою № 2 від 23.05.2014р., Додатковою угодою № 3 від 13.06.2014р., Додатковою угодою № 4 від 11.09.2014р., Додатковою угодою № 5 від 19.11.2014р., Додатковою угодою № 6 від 26.12.2014р. сторонами внесено зміни до договору купівлі-продажу природного газу № 2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. щодо ціни за природний газ (т.1 а.с. 21-26).

При прийнятті оскаржуваного рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, керуючись приписами ст.ст. 526, 530, 546, 549, 551, 610, 612, 625, 629, 992 Цивільного кодексу України та ст.ст. 216, 230, 232 Господарського кодексу України, виходив з того, що відповідач порушив договірні зобов'язання в частині повного та своєчасного здійснення розрахунків за поставлений газ за договором купівлі-продажу природного газу № 2193/14-КП-32 від 31.01.2014р., у звязку з чим зазначив на правомірності стягнення 3% річних у сумі 46530,39 грн. та інфляційних втрат у сумі 536626,42 грн. відповідно до здійсненого судом розрахунку.

В частині припинення провадження у справі щодо стягнення 1088497,84 грн. основної суми боргу рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ця сума коштів була сплачена відповідачем в процесі розгляду справи, що відповідно до п.1-1. ст.80 ГПК України є підставою для припинення провадження у справі в цій частині.

Крім того, посилаючись на статтю 83 ГПК України, статтю 551 ЦК України, 233 ГК України, враховуючи причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем та його тяжкий матеріальний стан дійшов висновку про зменшення пені на 90%, у звязку з чим стягнув з відповідача пеню у розмірі 37206,97 грн. та відмовив у задоволенні позову в частині стягнення пені у сумі 334862,81 грн.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом позову у даній справі є стягнення суми основного боргу, пені, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, яка виникла на підставі договору купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 526 ЦК України та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до положень ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 662 Цивільного кодексу України передбачено, що продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з нормою ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вже було зазначено у цій постанові, 31 січня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2193/14-КП-32 (далі - договір).

Виходячи з пунктів 3.3, 3.4, 6.1 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу; акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа наступного за місяцем поставки газу.

На виконання умов договору купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. позивачем поставлено відповідачеві у 2014 році природний газ на загальну суму 2 798 780,84 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями актів приймання-передачі від 31 січня 2014 року на суму 650150,11 грн., від 28 лютого 2014 року на суму 478381,85 грн., від 31 березня 2014 року на суму 279740,92 грн., від 30 квітня 2014 року на суму 70 670,48 грн., від 31 жовтня 2014 року на суму 107 412, 74 грн., від 30 листопада 2014 року на суму 426 386,45 грн., від 31 грудня 2014 року на суму 786 038,29 грн. (т.1 а. с.27-33).

Однак, Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області несвоєчасно виконувало прийняті на себе грошові зобовязання з оплати за природний газ за договором купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р., у звязку з чим за відповідачем утворився борг у сумі 1088497,84 грн.

З наданих позивачем довідки сальдо по підприємству Теплоенерго КП ЛМР ХО та виписки по рахунку вбачається, що вони складені станом на 30.11.2015р. та розмір заборгованості на цю дату становив 1088497,84 грн. (т.1 а.с. 34-35).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем сплачена сума боргу у повному обсязі у розмірі 1088497,84 грн., про що свідчать журнал проводок за 2016 рік по договору №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. та виписки по рахунку про перерахування заборгованості на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та не заперечується сторонами (т. 2 а.с. 31-32, 33-78).

Відповідно до вимог пункту 1-1 частини 1 статті Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо, зокрема, відсутній предмет спору.

За приписами пунктів 4.3, 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у звязку з відсутністю предмету спору (п.1-1 ч.1 ст.80ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмету спору (наприклад сплати суми боргу, знищення спірного майна тощо), якщо у звязку з цим не залишилось неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існувати в процесі розгляду справи.

Оскільки відповідачем погашена заборгованість в розмірі 1088497,84 грн. під час розгляду справи в суді першої інстанції, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 1088497,84 грн. на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду не те, що відповідачем порушено зобовязання в частині своєчасного та повного здійснення розрахунків за договором купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р., колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності нарахування 3% річних та інфляційних втрат, виходячи за наступного.

Положеннями ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр".

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При розрахунку інфляційних втрат слід враховувати рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р.

В рекомендаціях Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р зазначено, що у випадку коли поверненню підлягає сума, яка складається зі внесків, здійснених в різні періоди, кожний внесок збільшується на величину індексу відповідного періоду, результати підсумовуються.

Крім того зазначено, що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховуються не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць, а тому слід вважати, що сума внесена за період з 1 по 15 відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві.

Враховуючи положення пункту 6.1 договору купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. щодо порядку та строку здійснення розрахунків, заборгованість відповідача за вказаним договором за січень 2014 року виникла 15 лютого 2014 року; за лютий 2014 року - 15 березня 2014 року; за березень 2014 року - 15 квітня 2014 року; за квітень 2014 року - 15 травня 2014 року; за жовтень 2014 року - 15 листопада 2014 року; за листопад 2014 року - 15 грудня 2014 року, за грудень 2014 року - 15 січня 2015 року.

Отже, за наявності встановленого факту несплати відповідачем за переданий природний газ за договором купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р., перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми ОСОБА_3, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від17 липня 2012 року, колегія суддів зазначає, що позивачем правомірно нараховані 3% річних у розмірі 46530,39 грн. та інфляційні втрати у розмірі 626029,34 грн.

Оскільки суд першої інстанції не врахував рекомендації стосовно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997р. N 62-97р. та дійшов помилкових висновків, що у розрахунках інфляційних втрат позивача не беруться до уваги індекси інфляції за місяць виникнення заборгованості, то оскаржуване рішення в частині стягнення інфляційних у розмірі 536626,42 грн. підлягає зміні та прийняттю в цій частині нового рішення про стягнення з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" інфляційних втрати у сумі 626029,34 грн.

Разом з тим, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру пені на 90% до 37206,97 грн., з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України визначено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Згідно із статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, визначений ст. 1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно пункту 7.2 договору у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобовязується сплатити продавцеві, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується із висновком суду щодо правомірності нарахування пені у розмірі 372 069,78 грн.

Водночас, відповідач звернувся до господарського суду Харківської області з клопотанням про зменшення розміру стягуваної пені на 90% в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Так, стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з частиною 1 статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Судова колегія враховує, що при застосуванні частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України поняття значно та надмірно є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому, правила частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків (п. 3.17.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім вищевикладеного, на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України).

З договору купівлі-продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. вбачається, що газ, що продається за умовами даного договору використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії (пункт 1.2 договору), а отже, рівень розрахунків Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області з ПАТ НАК Нафтогаз України безпосередньо залежить від належного виконання своїх зобовязань споживачами покупця. Отже, фактичний дохід від виробничої діяльності підприємство отримує лише після 100% сплати споживачів за отримані послуги, і тільки після цього у підприємства з'являються обігові кошти, яким можливо провести своєчасний розрахунок з контрагентами, у тому числі і за спожитий природний газ.

Відповідач є комунальним підприємством, яке створене для задоволення потреб споживачів, у тому числі населення та держаних органів, з теплопостачання, а отже, підприємство не уповноважене чинним законодавством самостійно встановлювати тарифи, які відповідають витратам за надання послуг, а отже, до моменту прийняття нових тарифів у травні 2015 року тарифи на теплопостачання покривали лише частину витрат на їх виробництво.

Згідно балансу (звіту про фінансовий стан) станом на 31 грудня 2013 року розмір дебіторської заборгованості за продукцію, товари, послуги Комунальним підприємством "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області складав 14,164 млн. грн., станом на 31 грудня 2014 року 30,965 млн. грн., станом на 31 грудня 2015 року - 36,480 млн. грн. (код рядку 1125) (т. 1, а.с. 82, 97, 112).

При цьому, на формування фінансового результату підприємства має вплив заборгованість споживачів, - так, за даними форми 1-с заборгованість споживачів за 2013 рік склала 11905,80 тис. грн., за 2014 рік склала 27070,80 тис. грн., за 2015 рік склала 25530,7 тис. грн. (т. 1 а.с. 93, 108, зворотна частина).

Також, суттєвою обставиною, що безпосередньо впливає на стан розрахунків за природний газ, є те, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 18 червня 2014 року № 217 Про затвердження Порядку розподілі коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обовязки відповідачем відкрито поточний рахунок із спеціальним режимом використання, на який надходять всі кошти від споживачів за послуги теплопостачання та з якого відраховується, у тому числі на рахунок Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України". Отже, усі кошти, які надходять на рахунки зі спеціальним режимом використання за послуги теплопостачання спрямовуються гарантованому постачальнику природного газу та на поточний рахунок комунального підприємства згідно розподілу, встановленому уповноваженим органом, та підприємство фактично використовує у господарській діяльності тільки кошти, отримані після проведення розподілу.

Колегія суддів враховує, що відповідач дійсно перебуває в тяжкому фінансовому стані та є збитковим, оскільки фінансові звіти відповідача (баланси, звіти про фінансові результати діяльності, звіти з праці, звіти про витрати на виробництво та фінансові показники діяльності підприємства від надання послуг теплопостачання, інші фінансові документи) свідчать про наявність значних збитків підприємства та наявність значної заборгованості перед своїми кредиторами (непокритий збиток у 2013 році 16,592 млн. грн., у 2014 році - 3,437млн. грн.).

При цьому, відповідно до висновку судової експертизи Науково-дослідницького експертно - криміналістичного центру ГУМВС України в Харківської області від 23.12.16р. №35. серед причин виникнення збитковості комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради наступні чинники:

- дефіцит обігових коштів викликає заборгованість по державним субвенціям, отримання яких відбувається із значною затримкою у часі;

- при отриманні субвенції з державного бюджету виникають податкові зобов'язання з ПДВ, які за методикою розрахунку субвенції не входять до її складу, і, як наслідок, підприємство не має джерел покриття частки нарахованого постачальниками ПДВ, яке залишається боргом підприємства перед постачальниками;

- зростанням цін на газ та електроенергію, при державному регулюванні тарифів, призводить до зростання собівартості продукції (послуг);

- формування фінансового результату підприємства має вплив заборгованість споживачів, - так, за даними форми 1-с заборгованість споживачів за 2015 рік склала 25530,7 тис. грн.

Таким чином, комунальне підприємство, не припиняючи господарської діяльності, не має можливості в повній мірі уникнути причин, на підставі яких виникають збитки.

Щодо врахування ступеню виконання зобов'язання у відповідності до вимог ст.233 ГК України, колегія суддів зазначає, що відповідач, незважаючи на збиткову діяльність, здійснював часткові платежі в рахунок погашення заборгованості за договором купівлі продажу природного газу №2193/14-КП-32 від 31.01.2014р. та повністю розрахувався за отриманий у 2014 році природний газ під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Як свідчить із рішення Конституційного Суду №7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Оскільки зобовязання відповідачем не виконувались з обєктивних причин, а саме: у звязку з важким фінансовим становищем Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області, яке виникло з причин, які не залежали від відповідача, у звязку з різницею у тарифах на теплову енергію, одержання державних субвенцій зі значною затримкою у часі та у звязку з невиконанням споживачами покупця зобовязань за надані послуги, що є винятковими обставинами, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд правильно застосував правові норми та дійшов обґрунтованого висновку щодо зменшення пені на 90%, у звязку з чим правомірно стягнув з відповідача на користь позивача пеню у розмірі 37206,97 грн. та відмовив у задоволенні в іншій частині позовних вимог щодо стягнення пені.

Посилання НАК Нафтогаз України на ненадання судом першої інстанції оцінки негативним наслідкам, які спричинені позивачу, та необхідністю залучення НАК Нафтогаз України комерційних кредитів для погашення заборгованості за поставлений імпортований газ є недоведеними, оскільки позивачем не надано ні суду першої, а ні суду апеляційної інстанції доказів, які б підтверджували факт укладення комерційних кредитів для проведення розрахунків за придбаний імпортований газ або будь-яких інших доказів, які б підтверджували спричинення негативних наслідків для позивача. Також позивачем не доведено завдання йому збитків у звязку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором купівлі продажу природного газу №3192/15-БО-32 від 15.12.2014р.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції прийняв до уваги доводи лише однієї сторони і не врахував інтереси позивача, спростовуються аналізом суду обставин справи. Крім того, як правомірно зазначено судом першої інстанції, стягнуті судом суми 3 % річних та інфляційні збитки по даній справі та нарахування на суму боргу по господарській справі №922/430/16 за час наданої відстрочки відповідачу мають компенсувати мають компенсувати негативні наслідки затримки розрахунку з боку відповідача.

Як свідчить із відзиву на позовну заяву (вх. № 6211 від 24.02.2016р.), відповідач просив відстрочити виконання рішення суду.

Пунктом 6 статті 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення. При цьому слід враховувати приписи ст. 121 ГПК України.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення, господарські суди повинні враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо ( п. 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" ).

При вирішенні питання про надання відстрочки мають значення майновий стан сторін, соціальна значущість підприємства, зобовязання інших учасників, що беруть участь у розрахунках за поставлені комунальні послуги та негативні явища, що можуть мати місце у разі примусового виконання рішення. При цьому, необхідною умовою надання відстрочки є наявність доказів, які підтверджують обставини, викладені в заяві щодо неможливості чи утруднення виконання рішення.

Виходячи із наведеного, законодавець у будь-якому випадку пов'язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об'єктивними, непереборними, тобто - виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Враховуючи, що Комунальне підприємство "Теплоенерго" Лозівської міської ради Харківської області перебуває у важкому фінансовому становищі, зобовязання відповідачем не виконувались з обєктивних причин, а саме: внаслідок неузгодженості в сфері виділення бюджетних коштів та не покриття тарифами собівартості енергоносіїв, та невиконанням споживачами покупця зобовязань за надані послуги, а також з огляду на те, що інших джерел у відповідача погасити борг за цією справою перед позивачем не має, тому як з одного боку гроші, які відповідач отримує від споживачів у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 р. "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу" підлягають перерозподілу без згоди на це відповідача, та ідуть на користь позивача по існуючим договорам, а залишок грошей, що залишається у відповідача, використовується для підтримання технологічного процесу з виробництва комунальних послуг.

Як уже зазначалось у цій постанові, у висновку судової експертизи Науково-дослідницького експертно - криміналістичного центру ГУМВС України в Харківської області від 23.12.16р. №35 зазначено, що виключно за умови, що першочергові платежі, які відповідач повинен робити з отриманих грошей є: виплата заробітної плати, оплата податків та зборів, у тому числі до Пенсійного фонду, а тільки потім розрахунки з позивачем, а також враховуючи той факт, що усі кошти, які надходять на рахунки зі спеціальним режимом використання за послуги теплопостачання спрямовуються гарантованому постачальнику природного газу та на поточний рахунок комунального підприємства згідно розподілу, встановленому уповноваженим органом, і фактично підприємство використовує у господарській діяльності тільки кошти, які отримані після проведення розподілу. Таким чином, КП "Теплоенерго" мало можливість розрахуватися з ПАТ "НАК "Нафтогаз Україна" по сумі заявлених нарахувань лише за умови взяття на себе зобов'язань за кредитними договорами (залучення позикових коштів), або за умови отримання бюджетних коштів (субвенції).

Тобто, без отримання належних позивачу субвенцій він не зможе погасити нарахування (пеня, 3% річних та інфляційні витрати) зроблені у звязку з несвоєчасним виконанням зобовязань за цією справою перед позивачем.

Враховуючи диспозитивність норм Господарського процесуального кодексу України щодо повноважень суду при відстроченні виконання рішення, наявність реальних доказів, що підтверджують тяжкий фінансовий стан боржника та їх виключний характер, наявність обставин, що унеможливлюють виконання рішення, а також те, що виконання даного рішення приведе до негативних наслідків для боржника - припинення діяльності його підприємства щодо забезпечення потреб споживачів у тому числі населення та державних органів в теплопостачанні у вигляді опалення та гарячого водопостачання, і як наслідок унеможливить виконання рішення взагалі, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відстрочки виконання рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 до 01.07.2017р., тобто на час, необхідний для вирішення питання по погашенню заборгованості з різниці в тарифах, яка повинна бути компенсована з Державного бюджету.

Відповідно до положень статті 84 Господарського процесуального кодексу України, якою передбачено вимоги до змісту судового рішення, при задоволенні позову в резолютивній частині рішення вказуються, зокрема, найменування сторони, на користь якої вирішено спір, і сторони, з якої здійснено стягнення грошових сум або яка зобов'язана виконати відповідні дії, строк виконання цих дій, а також строк сплати грошових сум при відстрочці виконання рішення.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції в мотивувальній частині зазначив про законність та обґрунтованість клопотання щодо надання відстрочення виконання рішення суду та дійшов висновку про можливість надання відстрочки виконання рішення суду до 01.07.2017 р., проте в резолютивній частині рішення місцевий господарський суд про вказану обставину не зазначив.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (частина друга статті 101 ГПК).

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" якщо у процесі перегляду справи апеляційним господарським судом буде встановлено, що суд першої інстанції, приймаючи процесуальний акт, неправомірно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, або припинив провадження чи залишив без розгляду позов у певній частині, або ж не розглянув одну чи кілька заявлених вимог, у тому числі в зв'язку з неправомірною відмовою в прийнятті зустрічної позовної заяви тощо, суд апеляційної інстанції повинен самостійно усунути відповідне порушення.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає за необхідне усунути допущену помилку судом першої інстанції та в резолютивній частині постанови вирішити питання про відстрочку виконання рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 до 01.07.2017р.

Відповідно до статті 105 Господарського процесуального кодексу України в постанові мають бути зазначені, зокрема, новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Судовий збір, у відповідності до статті 49 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що оскаржуване рішення підлягає зміні в частині розміру присуджених до стягнення сум інфляційних втрат, оскільки така зміна не зачіпає основного висновку господарського суду першої інстанції стосовно прав та обовязків сторін спору, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 35196,60 грн.

З огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені у сумі 334862,81 грн., судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 4 статті 103, пунктом 1 частини першої статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 змінити та викласти резолютивну частину рішення в наступній редакції:

"Позов задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Теплоенерго" Лозівської районної ради Харківської області (64602, Харківська обл., м. Лозова, вул. Ломоносова, 23, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) пеню у сумі 37206,97 грн., 3% річних в сумі 46530,39 грн., інфляційні втрати в сумі 626029,34 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 31996,91 грн.

Припинити провадження по справі в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 1088497,84 грн. у зв'язку з відсутністю предмету спору.

В частині стягнення пені в сумі 334862,81 грн. відмовити.

Відстрочити виконання рішення господарського суду Харківської області від 08 лютого 2017 року у справі №922/430/16 до 01 липня 2017 року.".

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 10 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Лакіза В.В.