КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа№ 910/23153/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Зеленіна В.О.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - не з'явився

від відповідача 1 - Гунько М.І. (довіреність б/н від 10.01.2017 р.)

від відповідача 2 - Лєвєнцова К.В. (довіреність б/н від 10.01.2017 р.)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

на рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2017 р.

у справі №910/23153/16 (суддя Отрош І.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХ Інвест Нерухомість»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінексперт»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Національний банк України

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХ Інвест Нерухомість» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінексперт» про визнання недійсним договору безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016 р., укладеного між ТОВ «ДХ Інвест Нерухомість» та ТОВ «Фінексперт».

Ухвалою господарського суду міста Києва від 19.12.2016 р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національний банк України.

Рішенням господарського суду міста Києва від 27.01.2017 р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки судом не в повному обсязі досліджено всі обставини справи.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представники позивача та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників позивача та третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 р. та від 20.03.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників позивача та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідачів 1 та 2, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

09.08.2013 р. між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДХ Інвест Нерухомість» (позичальник) укладено кредитний договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25, згідно умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти в межах невідновлювальної кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Зобов'язання банку щодо надання кредитних коштів є відкличним, тобто без попереднього повідомлення позичальника в односторонньому порядку банк може відмовитись від подальшого виконання взятих на себе зобов'язань, у тому числі в разі погіршення фінансового стану позичальника та/або несвоєчасного виконання ним договірних зобов'язань перед банком.

Пунктом 1.1.1. кредитного договору в редакції додаткового договору №20 від 17.12.2014 р. встановлено, що ліміт видачі кредитних коштів за кредитною лінією встановлюється у сумі, яка не може перевищувати ,00 грн.

Пунктом 1.1.2. кредитного договору в редакції додаткового договору №15 від 07.08.2014 р. передбачено, що строк користування кредитною лінією встановлюється з 09.08.2013 р. по 01.07.2021 р., включно, з щорічним повним погашенням ліміту (обнулінням) та проведенням кредитного рев'ю.

Відповідно до п. 3.3.9. кредитного договору, на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком позичальник зобов'язаний не отримувати кредити в інших фінансових установах (банківських та небанківських), не здійснювати аваль векселів, поручительств та не обтяжувати своє майно будь-якими зобов'язаннями, не здійснювати відчуження активів, в тому числі шляхом вступу до існуючих/створення/збільшення статутних капіталів підприємств, установ, організацій, їх об'єднань та не змінювати вид (види) своєї основної діяльності, не вчиняти дії по припиненню діяльності позичальника, його реорганізації (злиття, приєднання, поділ, виділ, перетворення) і створенню нових юридичних осіб та не вносити зміни до установчих документів, не укладати угоду, за умовами якої позичальник повинен ділити свої прибутки з будь-якою іншою особою, протягом дії цього договору не закривати в банку рахунки в національній та іноземній валюті.

У разі проведення будь-якої дії, визначеної п. 3.3.9. договору, позичальник зобов'язаний протягом трьох робочих днів письмово інформувати про це банк (п. 3.3.10 кредитного договору).

Правочин, укладений між сторонами у справі, за своєю правовою природою є кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

17.06.2016 р. між ТОВ «Фінексперт» (позикодавець) та ТОВ «ДХ Інвест Нерухомість» (позичальник) укладено договір №1706/2 безпроцентної позики, відповідно до п. 1.1. якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти (позика), а позичальник зобов'язується повернути її позикодавцеві в порядку та у строк, визначені цим договором.

За цим договором проценти за надання позики не нараховуються та не сплачуються (п. 1.2. договору позики).

Пунктом 2.1. договору позики передбачено, що позика надається позикодавцем позичальнику у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позичальника.

За змістом п. 3.1. договору позики, сума позики становить 900000,00 грн.

Позика за договором надається на строк до 01.07.2016 р. Днем надання позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позичальника (п.п. 4.1., 4.2. договору позики).

Згідно п.п. 5.1., 5.2. договору позики, після закінчення строку, вказаного в п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується протягом одного банківського дня повернути позику позикодавцеві. Позика повертається у безготівковому порядку шляхом переказу грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Позичальник протягом двох банківських днів після переказу суми позики позикодавцю зобов'язаний повідомити останнього про це шляхом надсилання позикодавцю рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Позикодавець протягом двох банківських днів після надходження суми позики на свій поточний рахунок зобов'язаний повідомити позичальника про це шляхом надсилання позикодавцю рекомендованого листа з повідомленням про вручення. Днем повернення позики (її частини) вважається день зарахування суми позики (її частини) на поточний рахунок позикодавця (п.п. 5.3., 5.4., 5.5. договору позики).

Відповідно до п. 8.2. договору позики, останній вважається укладеним і набирає чинності з моменту надання позики позикодавцем позичальнику. Строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 8.2. договору та закінчується 01.07.2016 р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Дослідивши зміст укладеного між відповідачами 1 та 2 договору №1706/2 безпроцентної позики від 17.06.2016, колегія суддів встановила, що даний правочин за своєю правовою природою є договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, що укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 договір безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016 р. суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013 р., а саме п. 3.3.9., яким передбачено, що позичальник зобов'язується на період дії договору без попереднього письмового погодження з банком не отримувати кредити в інших фінансових установах, а тому зважаючи, що жодного погодження на укладення відповідачем 1 договору безпроцентної позики від 17.06.2016 р. позивач не надавав, останній вважає, що даний договір відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України повинен бути визнаний недійсним як такий, що суперечить умовам укладеного між позивачем та відповідачем 1 кредитного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013 р., а саме п. 3.3.9. У зв'язку з викладеним, позивач просить суд визнати недійсним договір безпроцентної позики №1706/2 від 17.06.2016 р., укладений між ТОВ «Фінексперт» та ТОВ «ДХ Інвест Нерухомість».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Позивач, який не є стороною оспорюваного ним правочину, вказує на те, що спірний договір безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2 є таким, що вчинений відповідачем 1 без згоди банку, наявність якої необхідна в силу п. 3.3.9. укладеного між ним та відповідачем 1 договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №2/1/2-1/2013/980-КЛ/25 від 09.08.2013 р., а саме оскільки укладення оспорюваного договору пов'язане з отриманням кредиту в інших фінансових установах та є обтяженням свого майна будь-якими зобов'язаннями.

Колегія суддів зазначає, що умовами п. 3.3.9. кредитного договору щодо обов'язку з утримання позичальника від отримання кредитних коштів у інших фінансових установах та щодо необтяження майна будь-якими зобов'язаннями, власне, виходять за межі правового регулювання кредитного договору, визначених нормами Цивільного кодексу України та свідчать про втручання у господарську діяльність суб'єкта господарювання. При цьому в силу ст. 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Як передбачено приписами ст. 67 ГК України, підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Таким чином, обмеження відповідача 1 умовами кредитного договору щодо можливості вчинення ним відповідних правочинів у процесі своєї господарської діяльності поза правовідносин, що виникають за кредитним договором, тобто фактичне обмеження його господарської правосуб'єктності як учасника господарських відносин, порушує баланс інтересів сторін та не відповідає загальним засадам добросовісності, справедливості та розумності.

Більше того, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження існування обставин, які можуть бути підставами для застосування положень п. 3.3.9. кредитного договору (в контексті обов'язку з утримання від укладення кредитних договорів з іншими фінансовими установами та щодо не обтяження майна зобов'язаннями).

За змістом ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Як передбачено п. 2 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 р. № 41 (у редакції розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28.11.2013 р. №4368, Державний реєстр фінансових установ (далі - Реєстр) - система одержання, накопичення, зберігання, захисту, використання та поширення адміністративної інформації (даних) про фінансову установу.

При цьому, п.п. 6-8 даного Положення встановлено, що юридична особа набуває статусу фінансової установи з дати внесення відповідного запису про неї до Реєстру. Датою внесення відповідного запису до Реєстру для набуття юридичною особою статусу фінансової установи є дата прийняття Нацкомфінпослуг рішення про внесення фінансової установи до Реєстру. Документом, що підтверджує статус фінансової установи, є свідоцтво. Фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу.

В матеріалах справи відсутні, а позивачем не надано доказів того, що відповідач 2, як позикодавець за спірним договором позики, є фінансовою установою, зокрема позивачем не надано доказів про внесення відповідного запису про відповідача 2 до Державного реєстру фінансових установ та доказів отримання відповідачем 2 свідоцтва.

У судовому засіданні представник відповідача 2 підтвердив, що ТОВ «Фінексперт» не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Враховуючи, що ТОВ «Фінексперт» не є фінансовою установою в розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2 є договором позики, а не договором кредиту, оскільки правом надання грошових коштів в якості кредиту в силу ст. 1054 ЦК України наділені лише певні суб'єкти - банки чи інші фінансові установи.

Крім того, за змістом ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна.

За змістом ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.

Враховуючи зазначене, позивачем не доведено, яким чином укладаючи спірний договір позики, відповідач 1 обтяжує своє майно додатковими зобов'язаннями (в контексті правового підходу до розуміння поняття обтяження майна, визначеного нормами вищезазначеного законодавства).

Так, позивачем не доведено наявність визначених нормами ст. 203 ЦК України обставин, що можуть слугувати підставою для визнання договору позики від 17.06.2016 р. недійсним. Крім того, положення наведеної статті у взаємозв'язку зі ст. 215 ЦК України не пов'язують недійсність правочину з обставинами невідповідності його умов умовам іншого договору, які встановлюють певні обмеження щодо однієї зі сторін пов'язані з її господарською діяльністю.

З огляду на недоведення позивачем обставин, якими обґрунтовані вимоги щодо недійсності договору безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2, судом першої інстанції вірно зазначено, що відсутні й підстави для визнання його недійсним.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2004 від 01.12.2004 р., під охоронюваними законом інтересами необхідно розуміти прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Отже, охоронюваний законом інтерес є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони.

Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Обґрунтовуючи недійсність договору безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2, позивач вказує на невідповідність самого факту укладення цього договору як такого, що суперечить умовам кредитного договору, що встановлює певні обмеження позичальника.

В той же час, позивачем не доведено, яким чином укладення відповідачами договору позики порушує права позивача, який не є стороною оспорюваного ним договору, а також яким чином договір позики порушує інтереси позивача як кредитодавця за кредитним договором.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання недійсним договору безпроцентної позики від 17.06.2016 р. №1706/2 є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Усі інші твердження та заперечення учасників процесу не спростовують вищевикладених висновків суду.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем, в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, оскільки судом не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 27.01.2017 р. у справі №910/23153/16 залишити без змін.

Справу №910/23153/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

В.О. Зеленін