КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа№ 910/23304/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання: Степанці О.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Жук О.Б., (довіреність №б/н від 10.02.2017 року),

від відповідача - не з`явились,

розглянувши матеріали апеляційної скарги

Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1"

на рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року

у справі №910/23304/16 (суддя Підченко Ю. О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "ПроКредит банк", м. Київ,

про визнання акта приймання-передачі недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" подало до Господарського суду міста Києва позов до Публічного акціонерного товариства "ПроКредит банк" про визнання недійсним акта приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення від 31.03.2016 року, підписаного 23.06.2016 року за договором оренди № 22 від 01.04.2009 року укладеного між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит банк" та Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року у справі №910/23304/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 31.03.2016 року є лише фіксацією передачі-приймання орендованого приміщення, який фіксує факт здійснення господарської операції на виконання умов договору та рішення суду і не має ознак правочину, в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, а тому такий акт не підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року у справі №910/23304/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також недоведеність та невідповідність висновків обставинам справи. Зокрема скаржник вказує, що в даному випадку складено акт, що став результатом не просто фіксації факту припинення Договору оренди, який проявився у волевиявленні двох сторін, дії яких були спрямовані на виконання рішення суду, яким зобов`язано прийняти приміщення. Спірний акт, як стверджує апелянт є дією однієї сторони, яка передає приміщення, ключі та дією іншої сторони, яка приймає усе передане майно.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 року у справі № 910/23304/16 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" на рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року у справі № 910/23304/16 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г. та призначено розгляд справи на 06.04.2017 року.

У зв'язку з перебуванням судді Чорногуза М.Г., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, відповідно до пп. 2.3.25, 2.3.49 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, п. 5.1, Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Київському апеляційному господарському суді, затверджених рішенням зборів суддів від 03.02.2016 року, автоматизованою системою здійснено заміну судді Чорногуза М.Г. у складі визначеної колегії для розгляду вказаної вище справи, про що сформовано протокол.

За протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.04.2017 року, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" у справі №910/23304/16 сформовано колегію суддів у складі головуючий суддя Агрикова О.В., судді Мальченко А.О., Чорногуз М.Г.

В судовому засіданні 06.04.2017 року представник позивача надав усні пояснення по суті спору та відповів на запитання суду. Просив задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідача не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 01.04.2009 року між Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна" (орендар) та Споживчим товариством "Діамед" (орендодавець) укладено договір оренди нежитлового приміщення № 22/9 (далі - Договір оренди). (а.с. 11-15).

Відповідно до п. 1.1. Договору оренди орендодавець передає орендарю в строкове платне користування без права викупу на умовах суборенди нежитлове приміщення, загальною площею 346, 5 кв.м. на строк, зазначений в п. 5.1. цього договору.

Приміщення розташоване в будівлі, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17 А.

На виконання умов Договору оренди орендодавець передав орендарю в користування нежитлове приміщення, загальною площею 346,5 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А, що підтверджує акт приймання-передачі від 01.04.2009 року. (а.с. 16).

Відповідно до п. 6.1 Договору цей договір припиняється по закінченню строку його дії.

В подальшому між Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна" та Споживчим товариством "Діамед" укладено Додаткову угоду від 11.06.2015 року до Договору оренди, якою сторони підтвердили строк дії Договору оренди до 30.03.2016 року. (а.с. 17).

Також, позивачем долучено до матеріалів справи рішення господарського суду міста Києва №910/6637/16 від 12.05.2016 року (а.с. 30-37), яким встановлено, що згідно з інформаційною довідкою від 09.02.2016 року №52893828 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що за Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк" приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко В.В. зареєстровано право власності на наступні нежитлові приміщення за адресою: м. Київ, вул. Сирецька, 17А:

- запис № 13058496 від 29.01.2016, приміщення площею 84,5 кв. м., підстава договір застави № 498/09.01-ДЗ2 від 12.09.2001 (зі змінами);

- запис № 13057909 від 29.01.2016, приміщення площею 167,4 кв. м., підстава договір іпотеки № 498-ДЗ10 від 14.06.2004 (зі змінами);

- запис № 13057254 від 29.01.2016, приміщення площею 264,7 кв. м., підстава договір іпотеки № 498-ДЗ12 від 22.03.2006 (зі змінами);

- запис № 13056660 від 29.01.2016, приміщення площею 291,4 кв. м., підстава договір іпотеки № 498-ДЗ 12 від 22.03.2006 (зі змінами).

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, з переходом права власності Публічному акціонерному товариству "ПроКредит Банк" на орендовані приміщення до нього перейшли права та обов'язки орендодавця за Договором оренди.

Рішенням господарського суду м. Києва від 12.05.2016 року у справі № 910/6637/16 зобов'язано Публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк" виконати умови Договору та прийняти приміщення за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А, з підписанням акта приймання-передачі від 31.03.2016 року у зв'язку з закінченням строку дії Договору.

На виконання наказу господарського суду міста Києва №910/6637/16 від 12.05.2016 року, 23.06.2016 року, у межах строку наданого державним виконавцем для добровільного виконання наказу суду згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 10.06.2016 року підписано між Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк" та Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна" підписано акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення від 31.03.2016 року за Договором оренди. (а.с. 18).

Проте, як стверджує позивач, вказаний акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення від 31.03.2016 року, підписаний 23.06.2016 року порушує права та інтереси Товариства обмеженою відповідальністю "Діамед-1" у зв'язку з тим, що 27.05.2016 року між Товариством обмеженою відповідальністю "Діамед-1" (покупець) та Публічним акціонерним товариством "ПроКредит Банк" (продавець) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі - Договір купівлі-продажу). (а.с. 19-29), а саме нежитлових приміщень, що знаходяться в торговельному комплексі за адресою: м. Київ, вул. Симиренка, 17А, в тому числі і приміщення орендоване Дочірнім підприємством "Хумана піпл ту піпл Україна". Позивач посилається на п. 3.3. Договору купівлі-продажу, яким встановлено, що з моменту укладення даного договору і впродовж усього строку дії цього договору покупець вправі самостійно володіти та користуватися майном, передавати його в оренду, піднайм, укладати відповідні договори, підписувати акти приймання-передачі майна.

Перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин справи в рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Стаття 202 Цивільного кодексу України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.1-5 ст.203 Цивільного кодексу України).

За змістом ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11).

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що оспорюваний акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення від 31.03.2016 року за Договором оренди не є правочином у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, він лише засвідчує факт виконання наказу господарського суду міста Києва №910/6637/16 від 12.05.2016 року та фіксацією передачі-приймання орендованого приміщення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 28.03.2016 року у справі № 916/2135/15.

Крім того, колегія суддів зазначає, що суд має враховувати те, що принципом господарського судочинства є виконуваність рішення суду, а у статті 115 Господарського процесуального кодексу України визначені ознаки обов'язковості судових рішень.

Згідно ч.1 ст.116 Господарського процесуального кодексу України , виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Після набрання судовим рішенням законної сили наказ видається за заявою стягувачу чи прокурору, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, або надсилається стягувачу рекомендованим чи цінним листом. Накази про стягнення судового збору надсилаються до державних податкових інспекцій.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13.06.2007 № 8 передбачено, що за змістом ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

За приписами ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справах: Sovtransavto Holding v. Ukraine, no. 48553/99, § 77, від 25.07.2002, Ukraine-Tyumen v. Ukraine, no. 22603/02, §§ 42 та 60, від 22.11.2007 одним з основних елементів верховенства права визнано принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

Судом має враховуватися прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий судовий розгляд, а виконання рішення суду є завершальною частиною розгляду господарської справи.

Решта доводів скаржника колегією суддів відхиляється, оскільки не спростовує висновків суду, наведених вище.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що місцевий господарський суд, виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні місцевого господарського суду повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року у справі №910/23304/16.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 33, 34, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Діамед-1" на рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року у справі №910/23304/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року у справі №910/23304/16 залишити без змін.

3. Справу №910/23304/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук