ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа № 5015/5205/12

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Н.М. Кравчук

- ОСОБА_1

Розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ «Мальви-Маркет»

на рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017р.

у справі № 5015/5205/12

за позовом: ТзОВ «Мальви-Маркет»

до: ПАТ «Універсал Банк»

третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ТзОВ «ОСОБА_2 ЛТД»

про: визнання недійсним договору поруки

З участю представників :

від позивача ОСОБА_3 представник (довіреність №б/н від 16.05.2016р.)

від відповідача ОСОБА_4 представник (довіреність №184-ЮД1 від 28.12.2016р.)

від третьої особи не зявився.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.01.2017р., головуючий суддя Березяк Н.Є., судді: Долінська О.З., Запотічняк О.Д., в задоволенні позовних вимог ТзОВ «Мальви-Маркет» було відмовлено.

З даним рішенням не погодилося ТзОВ «Мальви-Маркет» і оскаржило його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права.

Розгляд справи відкладався.

Сторони були повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень Львівського апеляційного господарського суду від 21.03.2017р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017р. у справі №5015/5205/12 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2008 року між ВАТ Універсал Банк (надалі банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2 ЛТД (надалі позичальник) укладено кредитний договір № 166/08 (надалі договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, банк зобовязується надати позичальнику, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку строковий кредит в сумі що дорівнює USD 800000,00 доларів США у порядку і на умовах, визначених цим договором.

Банк надає позичальнику кредит згідно умов кредитного договору на підставі укладеної між сторонами додаткової угоди до кредитного договору, в якій зазначаються термін надання кредиту, а також терміни та розміри повернення/погашення кредиту та процентів за користування кредитом. Підставою для надання банком кредиту позичальнику є укладена між сторонами така додаткова угода до кредитного договору.

25.06.2008 року з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором, між ВАТ Універсал Банк та ТзОВ ОСОБА_2 - Маркет укладено договір поруки №SU 3/166/08.

Згідно даного договору, поручитель зобовязується перед кредитором відповідати за невиконання ТзОВ ОСОБА_2 ЛТД усіх його зобовязань перед кредитором, що виникли з кредитного договору №166/08 від 25.06.2008 року укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі, як існуючий в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Даний договір підписаний керівниками та завірений печатками сторін.

30.03.2009 року та 28.12.2009 року між сторонами укладено додаткові угоди №1 та 2 до договору поруку №SU-3/166/08, якими позивач підтверджує свої зобовязання за договором, за яким він поручився перед кредитором за виконання зобовязань ТзОВ ОСОБА_2 ЛТД, за кредитним договором №166/08 від 25.06.2008 року (надалі основний договір), з врахуванням умов додаткової угоди №15 від 28.12.2009 року до вищевказаного основного договору, укладеної між кредитором та боржником.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору поруки №SU 3/166/08 від 25.06.2008 року. В якості підстави позову позивач-апелянт вказує ту обставину, що факт підписання даного договору від імені підприємства генеральним директором ОСОБА_5 та належність проставленого на договорі поруки підпису саме йому, викликає сумнів, адже сам керівник докладно не памятає, чи мало місце підписання вказаної угоди, зважаючи на доволі великий обєм документообігу на підприємстві. Також зазначає, що ним було встановлено відсутність відповідного протоколу загальних зборів щодо прийняття рішення про укладення оспорюваного договору поруки та визначення уповноваженої особи на його підписання. Відтак, вважає вказані обставини такими, що свідчать про те, що оспорюваний договір, є таким, що укладений поза волею ТзОВ Мальви-Маркет та порушує законні права підприємства і свідчить про його недійсність з моменту укладення та просить визнати його недійсним.

Загальні правові засади визнання правочину недійсним визначені у ст. 215 ЦК України, частина 1 якої передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 вищенаведеної правової норми визначено, що у разі, коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За умовами ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 553, 547, 588 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі та поручитель має право на оплату послуг, наданих ним боржникові, проте закон не забороняє субєктам виступати поручителями безоплатно.

Як на підставу позову про визнання недійсним договору поруки позивач-апелянт посилається на відсутність повноважень у директора на підписання такого договору.

Під час розгляду справи судом першої інстанції неодноразово вимагалося у позивача та третьої особи подати докази, які б підтверджували факт отримання коштів ТзОВ ОСОБА_2 ЛТД ( засновниками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6) за кредитним договором на забезпечення виконання якого укладався оспорюваний договір поруки, однак, позивач стверджував про їх відсутність, хоча дії сторін свідчать про протилежне, оскільки фактично спрямовані на отримання зазначеної суми кредиту і взяття на себе позивачем зобовязань згідно договором поруки.

Відповідно до п. 3.3 постанови Пленуму ВГСУ Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними № 11 від 29.05.2013 р. у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності. Припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

Матеріалами справи підтверджено наявність факту укладення договору поруки, дійсність підпису генерального директора на даному договорі та печаток (що підтвердженні результатами експертизою), а також те, що безліч дій позивача свідчать про факт свідомого отримання кредиту ТзОВ ОСОБА_2 ЛТД ( засновниками якого є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ) та в подальшому в цілях забезпечення зобовязань по його поверненню укладення оспорюваного договору поруки ТзОВ ОСОБА_2 Маркует (засновниками якого також є ОСОБА_5 та ОСОБА_6). Зазначені обставини були підтверджені висновком експертизи, проведеної під час розгляду даної справи, якою підтверджено належність підписів на всіх 6 аркушах договору поруки підпису директора ОСОБА_5 та автентичність відтисків печаток підприємства печаткам товариства, що отримані під час розгляду справи для належного проведення експертизи.

Судом також встановлено, що учасниками товариства позивача є громадяни України ОСОБА_6 (частка статутного капіталу становить 50 %, п . 5.4 Статуту) та ОСОБА_5 (частка статутного капіталу становить 50 %, п . 5.4 Статуту), і згідно даного статут становлять вищий орган товариства - загальні збори, що приймають рішення з будь-яких питань діяльності товариства зокрема до виключної компетенції яких і входить затвердження угод на суму понад сто тисяч гривень. Виконавчим органом є дирекція (генеральний директор) і як вбачається з матеріалів справи ним призначено ОСОБА_5, який був уповноважений на підписання спірного договору.

Зазначені обставини свідчать про те, що засновники товариства-поручителя не могли не знати про укладення оспорюваного договору поруки та погодження його укладення, оскільки вони ж є одночасно і засновниками товариства, що отримало кредит.

На підтвердження вище зазначеного, відповідачем долучено до матеріалів ряд документів, зокрема договори поруки №SU -1/166/08 від 25.06.2008 року за участю сторони поручителя громадянина України ОСОБА_5 та Договір поруки №SU -2/166/08 від 25.06.2008 року за участю громадянки України ОСОБА_6 та ВАТ Універсал Банк про те, що вони зобовязуються, як поручителі перед кредитором відповідати за невиконання ТзОВ ОСОБА_2 ЛТД усіх його зобовязань що виникли з Кредитного договору № 166/8 від 25 червня 2008 року.

В процесі розгляду справи, позивачем-апелянтом не було надано жодних доказів, що свідчили б про те, що оспорюваний договір був підписаний невідомою особою, також не надано доказів звернення в органи міліції про викрадення печатки підприємства, якою належно завірено оспорюваний договір.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, вказані в якості підстав позовних вимог не доведені позивачем-апелянтом належними та обґрунтованими доказами, а тому в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017р. по справі №5015/5205/12 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Апелянтом при поданні апеляційної скарги було сплачено судовий збір в сумі 50 грн. та подано клопотання про відстрочення сплати судового збору. Дане клопотання було задоволено апеляційним судом. При цьому сума судового збору, що підлягала сплаті при поданні апеляційної скарги становила 1180,3 грн. Таким чином апелянтом не було доплачено судовий збір у сумі 1130,3 грн. У звязку з тим, що апеляційну скаргу було залишено без задоволення, слід стягнути недоплачену суму судового збору з апелянта - ТзОВ «Мальви-Маркет», відповідно до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення господарського суду Львівської області від 25.01.2017 року у справі №5015/5205/12 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ «Мальви-Маркет» - без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Мальви-Маркет» (79034, м. Львів, вул. Литвиненка, 3, ) в дохід Державного бюджету України 1130 грн 30 коп. (одну тисячу сто тридцять гривень тридцять копійок) судового збору, про що суду першої інстанції видати наказ.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати в господарський суд Львівської області.

ОСОБА_7 Мирутенко

Судді: Н.М. Кравчук

ОСОБА_1

«Повний текст постанови виготовлено 04.04.2017р.»