РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2017№910/2692/17

За позовом Фонду державного майна України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська загальноосвітня

приватна школа І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ»

про розірвання договору купівлі-продажу

Суддя М.Є. Літвінова

Представники сторін:

від позивача: Лисий В.І. за довіреністю № 18 від 12.01.2017;

від відповідача: Тинна Д.С. за довіреністю від 30.01.2017.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фонд державного майна України (далі - позивач) звернувся до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська загальноосвітня приватна школа І-ІІІ ступенів «Британська міжнародна школа - Київ» (далі - відповідач) про розірвання Договору № КПБ-68 від 04.06.2008 купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 1057,3 кв.м.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує на порушення відповідачем умов п. п. 5.2., 5.4. Договору в частині не укладення договорів щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки, а також ненадання необхідних матеріалів, відомостей, документів про виконання умов Договору та не перешкоджання позивачу у здійсненні контролю за виконанням умов Договору.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.02.2017 порушено провадження у справі № 910/9692/17, її розгляд призначено на 13.03.2017 року.

02.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

13.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, оскільки вважає що жодні правові підстави для розірвання Договору відсутні.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.03.2017 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 29.03.2017 року.

29.03.2017 року через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 29.03.2017 року позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні 29.03.2017 року представник відповідача проти задоволення позову заперечив, подав заяву про застосування строків позовної давності в порядку статті 267 Цивільного кодексу України.

В судовому засіданні 29.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

04.06.2008 року між позивачем (Продавець) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № КПБ-68 (далі - Договір), за умовами якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупцю нежитлове приміщення загальною площею 1057,3 м.кв., що орендується ТОВ «Британська міжнародна школа - Київ» і знаходиться на балансі Державного підприємства «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. Антонова», за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 36 а, літера А, а Покупець зобов'язується прийняти об'єкт приватизації, сплатити ціну відповідно до умов, що визначені в цьому Договорі, та здійснити реєстрацію права власності на об'єкт приватизації у бюро технічної інвентаризації.

Право власності на об'єкт приватизації переходить до Покупця з моменту сплати повної вартості придбаного Об'єкта приватизації (п. 1.2. Договору).

Згідно з п. 1.3. Договору ринкова власність об'єкта приватизації - нежитлового приміщення загальною площею 1 057,3 кв. м., що орендується ТОВ «Британська міжнародна школа - Київ» і знаходиться на балансі Державного підприємства «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. Антонова», за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 36 а, літера А, згідно з висновком про вартість майна, затвердженого наказом ФДМУ від 30.01.2007 № 1730 станом на 31.08.2007 становить 4 006 816,00 грн. без урахування ПДВ. Питома частка орендаря, що дорівнює вартості ідентифікованих поліпшень, які здійснені за рахунок коштів орендаря становить 13% ринкової вартості об'єкта оцінки з поліпшеннями, що дорівнює 527 960,00 грн. без урахування ПДВ. Питома частка державного майна в Об'єкті приватизації - нежитлового приміщення загальною площею 1 057,3 м.кв., що орендується ТОВ «Британська міжнародна школа-Київ», і знаходиться на балансі Державного підприємства «Авіаційний науково-технічний комплекс ім. Антонова», за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, 36 а літера А станом на 31.08.2007 становить: 3 478 856,00 грн. без ПДВ, що дорівнює 87% ринкової вартості майна з поліпшеннями. Податок на додану вартість складає 695 711,20 грн. Вартість державної частки в Об'єкті приватизації разом з податком на додану вартість складає 4 174 627,20 грн.

Відповідно до п. 13.3. Договору у разі невиконання однією із сторін умов цього Договору він може бути змінений розірваний на вимогу іншої сторони рішенням суду, господарського суду, а об'єкт приватизації повернутий до державної власності.

За умовами п. 5.2. Договору відповідач зобов'язався після набуття права власності укласти договори щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством України.

Крім того, відповідно до п. 5.4. Договору відповідач зобов'язався надати позивачу необхідні матеріали, відомості, документи тощо про виконання умов цього Договору, а також не перешкоджати позивачу у здійсненні контролю за виконанням умов цього Договору.

В силу ст. ст. 7, 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» та п. 7 Договору позивач наділений повноваженнями здійснювати контроль за виконанням умов Договору, який провадиться відповідно до Порядку здійснення державними органами приватизації контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 №631 (далі - Порядок).

На виконання наказу Фонду державного майна України від 07.10.2013 № 2662 «Про організацію перевірок виконання умов Договорів купівлі-продажу у ІV кв. 2013 році» виконання умов оспорюваного Договору було включено до квартального графіку перевірок.

Як стверджує позивач, він направив на адресу відповідача повідомлення № 23-2-800, відповідно до якого просив надати необхідні документи на підтвердження стану виконання умов Договору у строк до 25.11.2013, проте відповідач таких документів не надав.

У зв'язку з цим, позивач повторно направив відповідачу повідомлення № 23-2-1029 від 03.12.2013, яким проінформував останнього про дату та місце проведення перевірки безпосередньо на об'єкті приватизації.

За результатами проведеної перевірки виконання умов Договору органами приватизації складено Акт від 18.12.2013 про невиконання відповідачем умов п.п. 5.2., 5.4. Договору, примірники якого направлено відповідачу супровідним листом № 23-2-1065 від 19.12.2013 року.

Позивач стверджує, що у визначені Порядком строки акти, які надіслані відповідачу, на адресу позивача не повернулися, а тому представниками позивача здійснено запис у третьому примірнику Акту про неявку власника для здійснення перевірки.

У зв'язку з цим позивач направив на адресу відповідача претензію-пропозицію № 10-23-1274 про розірвання Договору, проте відповіді на неї не отримав.

Оскільки відповідач належним чином не виконує умови оспорюваного Договору, позивач вирішив звернутися до суду з даним позовом про розірвання цього Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містить і стаття 526 Цивільного кодексу України.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

За приписами ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору.

Статтею 651 Цивільного кодексу України передбачені підстави для зміни або розірвання договору.

Так, згідно з частиною 2 статті 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з частиною 2 статті 9 Цивільного кодексу України Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

У п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 01.07.1998 у справі №01/1501-97 (1-8/98) зазначено, що положення частини п'ятої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна" регулює наслідки невиконання умов угоди купівлі-продажу. Як окрема юридична категорія угод вони мають назву "угоди приватизації" (стаття 27 Закону) і є особливими договорами купівлі-продажу державного майна, на які поширюються також відповідні норми цивільного законодавства про угоди, якщо інше не випливає із законодавства про приватизацію. Невиконання або часткове невиконання умов договору купівлі-продажу державного майна регулюється нормами зобов'язального права.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що спірний договір купівлі-продажу є особливим договором купівлі-продажу державного майна (угодою приватизації), невиконання або часткове невиконання умов якого регулюється нормами зобов'язального права, зокрема Цивільним кодексом України.

Частиною 2 статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна» передбачено, що до договору купівлі-продажу повинні включатися передбачені бізнес-планом чи планом приватизації зобов'язання або зобов'язання сторін, які були визначені умовами аукціону, конкурсу чи викупу, щодо: збереження основних видів діяльності підприємства; технічного переозброєння, модернізації виробництва; виконання встановлених мобілізаційних завдань; погашення боргів із заробітної плати та перед бюджетом, простроченої кредиторської заборгованості підприємства; забезпечення соціальних гарантій працівникам згідно з вимогами трудового законодавства; вимоги та додаткові обмеження природоохоронного законодавства до користування об'єктом.

У разі укладення договорів купівлі-продажу під інвестиційні зобов'язання такі договори можуть містити умови щодо недопущення виникнення податкового боргу до виконання зобов'язань у визначені договором строки. Умови щодо недопущення податкового боргу обов'язково включаються до договорів купівлі-продажу під інвестиційні зобов'язання у випадках наявності у покупця чи отримання ним в результаті приватизації вирішального впливу на управління чи діяльність юридичної особи.

До договору купівлі-продажу об'єктів групи Г включаються виключні умови та зобов'язання покупця щодо їх виконання, у разі невиконання яких договір купівлі-продажу підлягає розірванню.

Виключними умовами для розірвання договору купівлі-продажу об'єкта приватизації в порядку, передбаченому законодавством, є: 1) несплата коштів, визначених договором купівлі-продажу, протягом 60 днів з дня нотаріального посвідчення договору; 2) невиконання або неналежне виконання умов продажу об'єкта і зобов'язань покупця щодо основних напрямів розвитку і функціонування приватизованого об'єкта; 3) невиконання умов договору купівлі-продажу у зв'язку з банкрутством приватизованого підприємства або підприємства, до якого було передано приватизований об'єкт.

У договорі купівлі-продажу чітко визначаються критичні значення неналежного виконання виключних умов (строк, відсоток виконання).

До виключних умов не можуть включатися вимоги щодо обсягів і строків внесення інвестицій на розвиток об'єкта приватизації, крім випадків, передбачених законодавством про особливості приватизації окремих видів об'єктів державної власності.

Строк виконання зобов'язань, визначених у договорі купівлі-продажу, крім мобілізаційних завдань, не повинен перевищувати п'яти років. Для об'єктів групи Г та інших підприємств і установ, приватизація яких здійснюється на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Кабінет Міністрів України визначає строк виконання зобов'язань та затверджує порядок здійснення контролю за їх виконанням.

Зазначені в цій частині зобов'язання зберігають свою дію для осіб, які придбають об'єкт у разі його подальшого відчуження протягом строку дії цих зобов'язань. Відчуження майна (акцій), обтяжених передбаченими у цій частині зобов'язаннями, можливо виключно за згодою державного органу приватизації, який здійснює контроль за їх виконанням. Порядок надання згоди державними органами приватизації встановлюється Фондом державного майна України. У разі подальшого відчуження приватизованого об'єкта новий власник у двотижневий строк з дня переходу до нього права власності на цей об'єкт зобов'язаний подати до державного органу приватизації копії документів, що підтверджують перехід до нього права власності. Державний орган приватизації зобов'язаний вимагати від нового власника виконання зобов'язань, визначених договором купівлі-продажу об'єкта приватизації і застосовувати до нього у разі їх невиконання санкції згідно із законом. Емітент або реєстратор, який веде реєстр власників іменних цінних паперів, зобов'язаний подати органу приватизації відомості про нового власника приватизованого об'єкта на письмову вимогу державного органу приватизації. Договори про подальше відчуження майна (акцій), обтяжених передбаченими у цій частині зобов'язаннями, підлягають нотаріальному посвідченню та у випадках, передбачених законодавством, державній реєстрації.

Контроль за виконанням умов договору купівлі-продажу здійснює державний орган приватизації.

За результатами перевірки виконання умов договору купівлі-продажу складається акт за формою, встановленою Фондом державного майна України.

На вимогу однієї із сторін договір купівлі-продажу може бути розірвано або визнано недійсним за рішенням суду в разі невиконання іншою стороною зобов'язань, передбачених договором купівлі-продажу, у визначені строки (частина 5 статті 27 Закону України «Про приватизацію державного майна»).

Отже, положеннями законодавства передбачено обов'язкові умови, невиконання яких є підставою для розірвання договору купівлі-продажу об'єкта приватизації.

При цьому, строки виконання таких умов мають бути встановлені в самому договорі купівлі-продажу.

Крім того, як зазначалось судом вище, в спірному договорі також передбачено можливість його розірвання у випадку невиконання однією із сторін умов цього договору.

Судова палата у цивільних та господарських справах Верховного Суду України ухвалила постанову у справі № 6-75цс13, в якій зробила правовий висновок про те, що оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Отже, обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

При розгляді даної справи, позивач, розраховуючи на задоволення позовних вимог, повинен довести:

- наявність шкоди, завданої йому відповідачем порушенням умов договору;

- чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати;

- наскільки він позбавився того, на що він розраховував, з огляду на термін, на який укладався договір.

Отже, вирішуючи даний спір суд повинен виходити не лише з формальних міркувань, а саме з факту неналежного виконання умов договору відповідачем, а й повинен встановити, як того вимагає ч. 2 ст. 651 ЦК України, чи є істотними такі порушення, причини цих порушень, вина відповідача в недотриманні умов договору, шкода спричинена позивачу у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків по договору тощо.

Проте, позивачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не доведено належними та допустимими доказами наявність шкоди, завданої йому відповідачем порушенням умов договору; істотної різниці між тим, на що розраховував позивач, укладаючи договір, і тим, що в дійсності він зміг отримати; наскільки позивач позбавився того, на що він розраховував при укладанні Договору.

Позовна заява також не містить обґрунтування, в чому полягає порушення умов договору відповідачем, і які саме строки виконання зобов'язання, визначені договором, порушено покупцем.

За таких обставин, суд вважає, що не укладення відповідачем договорів щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством, з огляду на положення частини 2 статті 120 Земельного кодексу України та ненадання відповідачем необхідних матеріалів, відомостей та документів про виконання умов цього Договору, не є його істотним порушенням, а тому не може бути підставою для задоволення вимог про його розірвання.

Крім того, за висновком суду, невиконання відповідачем умов п.п. 5.2., 5.4. Договору жодним чином не позбавляє позивача того, на що він розраховував при укладенні цього Договору і не завдає йому будь-яких збитків та/або іншої шкоди.

При цьому, суд зазначає, що умовами п. 5.2., 5.4. Договору не встановлено жодного строку, протягом якого відповідач зобов'язався укласти договори щодо оформлення правовідносин стосовно використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством України, а також надати позивачу необхідні матеріали, відомості. Документи тощо про виконання умов цього Договору.

Натомість, під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем вчиняються дії для укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташований об'єкт приватизації, зокрема, на погодженні в Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві знаходиться проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу для реконструкції, експлуатації та обслуговування будівлі навчально-виховного закладу з будівництва спортивного комплексу на вул. Данила Щербаківського 36-а в Шевченківському районі м. Києва.

Таким чином, з огляду на відсутність визначеного Договором купівлі-продажу строку виконання зобов'язання щодо укладення договорів стосовно оформлення правовідносин з використання земельної ділянки згідно з чинним законодавством, та враховуючи вчинення відповідачем дій на укладення Договору оренди земельної ділянки суд вважає, що невиконання відповідачем п. 5.2. Договору не є тією достатньою та обґрунтованою підставою для розірвання Договору.

Одночасно, суд зазначає, що п. 2.9. Порядку контролю за виконанням умов договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації державними органами приватизації, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 10.05.2012 № 631, у разі неявки власника для участі у перевірці виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта малої приватизації або єдиного майнового комплексу груп А, В, Г представник державного органу приватизації в останній день перевірки здійснює оформлення акта перевірки за своїм підписом на підставі наявних матеріалів. Акт складається в трьох примірниках, два примірники надсилаються в триденний строк з дати завершення перевірки рекомендованим листом для підписання власнику. Якщо в тридцятиденний строк з дня відправлення акта перевірки державним органом приватизації не отримано підписаного власником примірника акта перевірки та/або зауважень чи заперечень до нього, представник державного органу приватизації робить запис про неявку власника для здійснення перевірки у третьому примірнику акта. До акта долучаються документи, які підтверджують направлення двох примірників акта для підписання власнику. Складений відповідно до вимог цього пункту акт є підставою для застосування санкцій до власника, визначених договором та чинним законодавством.

Водночас, в матеріалах справи відсутні жодні належні докази в підтвердження того, що позивач у встановлений п. 2.9. Порядку строк направляв на адресу відповідача Акт поточної перевірки від 18.12.2013 року для підписання, а наявна в матеріалах справи копія Рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 701 від 20.12.2013 не дає можливості достеменно встановити які саме документи були направлені відповідачу в означеному поштовому відправленні.

Наведене порушує право власника на оскарження висновків, зроблених представниками державного органу приватизації в акті, яке здійснюється згідно з наказом Фонду державного майна України від 07.04.2005 № 878 "Про затвердження Порядку оскарження результатів перевірки виконання умов договору купівлі-продажу об'єкта приватизації у державному органі приватизації", зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26.04.2005 за № 436/10716.

За таких обставин суд дійшов висновку, що Акт від 18.12.2013, складений за результатами проведеної з порушенням Порядку № 631 поточної перевірки виконання умов договору, є неналежним доказом у розумінні ст. 33, 34 ГПК України, відтак, не може підтверджувати факт порушення відповідачем умов спірного договору купівлі-продажу. При цьому, позивачем не було надано інших належних доказів на підтвердження факту неналежного виконання Відповідачем умов спірного Договору купівлі-продажу, як і доказів залучення до перевірки, в порядку розділу 3 Порядку № 631, інших органів державної влади та органам місцевого самоврядування для отримання інформації з питань, що стосуються виконання власником зобов'язань.

Виходячи з аналізу наведених норм та на підставі встановлених фактичних обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю позивачем неналежного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу від та відсутністю правових підстав для його розірвання.

Одночасно, суд зазначає, що стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Отже, судові рішення Європейського суду з прав людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

У рішенні від 30.06.2006р. у справі "Федоренко проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданим очікуванням" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Пунктом 55- 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Україна Тюмень" проти України" від 22.02.2008р. визначено, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі "Споррон" та Льоннрот проти Швеції", від 23.09.1982р., Series А по. 52, р. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі "Прессоз Компанія ОСОБА_6 та інші проти Бельгії", від 20.11.1995р., Series А по. 332, р. 23, § 38). Держава користується широкою свободою розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети закону, про який йдеться. Проте, Суд не може не скористатися своїм повноваженням щодо здійснення перевірки та повинен визначити, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом заявника на "мирне володіння [його] майном" в розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу (див. рішення у справі "Звольски та Звольська проти Республіки Чехія", №46129/99, §69, ECHR 2002-ІХ).

Сторонами у п. 1.2. Договору було узгоджено, що право власності на об'єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об'єкту приватизації.

Зважаючи на вищевикладене, позовні вимоги Фонду державного майна України щодо розірвання договору купівлі-продажу у зв'язку з неналежним виконанням умов п.п. 5.2., 5.4. Договору, можуть бути розцінені судом як втручанням в право на мирне володіння майном внаслідок недотримання справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Приписами статті 328 Цивільного кодексу України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Виходячи зі змісту пунктів 32- 35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. The United Kingdom) від 24.06.2003р., майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Виходячи із підтверджених матеріалами справи обставин приватизації спірного об'єкту та умов оспорюваного договору купівлі-продажу, відповідач обґрунтовано очікував створення сприятливих умов при набутті права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору позовом покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання повного тексту рішення 03.04.2017.

Суддя М.Є. Літвінова