ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

04.04.2017р. Справа №905/214/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Новгородський комбінат комунального

господарства", м.Торецьк

до відповідача ОСОБА_1 підприємства "Компанія "Вода Донбасу", м.Маріуполь

про стягнення збитків в сумі 203287,58 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_2-дир.

від відповідача: ОСОБА_3-по дов.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Новгородський комбінат комунального господарства", м.Торецьк, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, Слов'янського регіонального виробничого управління ОСОБА_1 підприємства "Компанія "Вода Донбасу", м.Слов'янськ, про стягнення збитків в сумі 203287,58 грн.

На підставі статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач заявою від 10.02.2017р. №126 збільшив розмір позовних вимог та заявив до стягнення суму збитків у розмірі 340584,70 грн.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 28.02.2017р. замінено неналежного відповідача по справі №905/214/17, Слов'янське регіональне виробниче управління ОСОБА_1 підприємства "Компанія "Вода Донбасу", м.Слов'янськ, належним відповідачем, ОСОБА_1 підприємством "Компанія "Вода Донбасу", м.Маріуполь.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст.198, 201.1, 201.10 Податкового кодексу України, що призвело до неможливості використання позивачем податкового кредиту по ПДВ по операціям з відповідачем на суму 340584,70 грн.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 22.03.2017р. №05/455, в якому позовні вимоги не визнав, посилаючись на наявність у позивача права нараховувати суми податку, що відносяться до складу податкового кредиту, на підставі отриманих рахунків.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору.

За приписом ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

03.02.2011р. між сторонами був підписаний договір про надання послуг з централізованого питного водопостачання №15, за умовами якого відповідач (виробник) зобовязався надати послуги позивачу (споживачу) з централізованого питного водопостачання у обсягах згідно з щомісячним графіком, в межах технічних можливостей виробника, а споживач зобовязався прийняти і оплатити надані постачальником послуги за встановленими тарифами та строками.

Відповідно до п.4.12 договору кількість поданої води оформлюється двохстороннім актом з вказанням місяцю, в якому відбувалася поставка води, номера договору, показань приладів обліку або розрахунків згідно п.4.7 або 4.8 договору. Для складання акту споживач направляє не пізніше останнього числа поточного місяця свого представника з належним чином оформленою довіреністю.

Згідно з п.5.2 договору №15 від 03.02.2011р. на момент підписання договору виробником тариф складає без ПДВ за 1 куб.м води питної для підприємств централізованого питного водопостачання та водовідведення -0,94 грн. На загальну суму нараховується ПДВ.

Орієнтовна сума договору на дату його підписання виробником складає 883050,10 грн., ПДВ-20%-176610,02 грн., всього з ПДВ-1059660,12 грн. (п.5.3 договору).

За умовами п.п.5.5 5.6 договору споживач згідно заявленого обсягу води на поточний місяць самостійно здійснює платежі по діючим тарифам в наступні строки:

- до початку поточного місяцю в розмірі 1/3 заявленого місячного терміну за першу декаду;

- до 10 числа поточного місяцю в розмірі 1/3 заявленого місячного обсягу за другу декаду;

- до 20 числа поточного місяцю в розмірі 1/3 заявленого місячного обсягу за третю декаду.

Кінцевий розрахунок за надані послуги з минулий місяць споживач здійснює самостійно на підставі підписаного сторонами акту про надання послуг питної води платіжним дорученням, з урахування поточних оплат, у термін до 1-го числа місяця наступного за звітним.

Згідно платіжних доручень №160 від 07.12.2015р., №164 від 08.12.2015р., №168 від 09.12.2015р., №1 від 21.12.2015р., №242 від 12.1.2016р., №244 від 13.01.2016р., №246 від 14.01.2016р., №255 від 18.01.2016р., №315 від 03.02.2016р., №320 від 05.02.2016р., №323 від 08.02.2016р., №327 від 09.02.2016р., №383 від 02.03.2016р., №389 від 03.03.2016р., №392 від 04.03.2016р., №415 від 17.03.2016р., №421 від 22.03.2016р., №426 від 24.03.2016р., №449 від 31.03.2016р., №482 від 14.03.2016р., №497 від 25.04.2016р., №506 від 28.04.2016р., №510 від 29.04.2016р., №558 від 27.05.2016р., №563 від 30.05.2016р., №570 від 02.06.2016р., №572 від 03.06.2016р., №574 від 06.04.2016р., №577 від 07.06.2016р., №578 від 09.06.2016р., №609 від 30.06.2016р., №999 від 12.01.2017р., №2 від 29.12.2016р., №944 від 15.12.2016р., №№1-4 від 14.12.2016р. та згідно актів заліку однорідних вимог від 31.12.2015р., від 30.04.2016р., від 31.05.2016р., від 30.06.2016р., від 31.07.2016р., від 30.09.2016р., від 31.10.2016р., від 30.11.2016р. та від 31.01.2017р.позивачем за договором №15 від 03.02.2011р. за період з грудня 2015р. по грудень 2016р. було сплачено відповідачу вартість наданих послуг з водопостачання на суму 2043497,91 грн. (у тому числі ПДВ 340584,70 грн.).

Виходячи зі змісту позовної заяви, відповідач в порушення умов законодавства не виконав свої зобовязання, а саме на дату виникнення податкового зобовязання останнім не складено податкових накладних в електронній формі та не зареєстровано їх в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, що, в свою чергу, призвело до позбавлення позивача права на включення суми ПДВ -340584,70 грн. до податкового кредиту.

За таких обставин, за твердженням позивача, йому було завдано збитки на суму 340584,70 грн.

Відповідач позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов від 22.03.2017р. №05/455.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги неправомірними, такими, що підлягають залишенню без задоволення, враховуючи наступне:

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено право особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписом ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Одним із способів захисту порушених або оспорюваних прав та охоронюваних законом інтересів згідно ст.20 Господарського кодексу України, ст.16 Цивільного кодексу України може бути відшкодування збитків.

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.224 Господарського кодексу України під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Згідно з приписами статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Згідно ст.22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтями 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Тобто, при заявлені вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем своїх зобов'язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв'язку між ними. В свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.

Як вказувалось вище, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача збитків в сумі 340584,70 грн. позивач посилається на порушення відповідачем вимог ст.ст.198, 201.1, 201.10 Податкового кодексу України та п.1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру податкових накладних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29.02.2010р. №1246, щодо своєчасного оформлення та реєстрації податкової накладної в Єдиному державному реєстрі податкових накладних.

Відповідно до положень п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент проведення позивачем оплати вартості отриманих послуг з водопостачання) на дату виникнення податкових зобовязань платник податку зобовязаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг згідно п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п.201.7 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.10 ст.201 Податкового кодексу України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У ст.198 Податкового кодексу України встановлено підстави, за яких у платника податку на додану вартість виникає право на податковий кредит; визначено умови, дату, час та порядок його формування; визначено права і обов'язки платників податку в цій сфері податкових правовідносин; підстави, що унеможливлюють віднесення сплаченого (нарахованого) податку до податкового кредиту.

Згідно з п.198.1 цієї статті право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За п.198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Норми ст.201 Податкового кодексу України, до яких відсилають правила п.198.6 ст.198 цього Кодексу, регулюють відносини, пов'язані з оформленням і легітимацією податкової накладної. У цій нормі містяться обов'язкові правила щодо форми та порядку заповнення податкових накладних, недотримання яких тягне визнання податкової накладної недійсною; визначено правову природу цього документа, підстави, порядок, умови його складання і надання; встановлено права й обов'язки учасників податкових відносини, пов'язані зі складанням, наданням та реєстрацією податкової накладної; передбачено наслідки недотримання обов'язкових вимог щодо форми, змісту та інших дій зі складання, надання та реєстрації податкових накладних.

Системний аналіз перелічених вище податкових норм дає підстави дійти висновку, що платник податку має право на включення до податкового кредиту сум податку, сплачених ним за наслідками господарських операцій, дійсність та достовірність яких має підтверджуватися внесеними до Реєстру податковими накладними або іншими документами, встановленими Податковим кодексом України, що посвідчують право на віднесення сум податку до податкового кредиту. Це право вони мають незалежно від часу внесення платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних до Реєстру. Визначальним є факт підтвердження операцій податковими накладними і факт внесення їх до Реєстру в строки, встановлені законодавством.

В іншому випадку, відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.

Як встановлено судом, відповідач в порушення умов вищевикладених норм законодавства, податкові накладні на підставі отриманих коштів за послуги водопостачання не склав, у встановлені терміни не зареєстрував. Вказані обставини відповідачем не заперечуються.

Натомість, законодавством передбачені й інші підстави для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, зокрема, за приписами 201.11, такими є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв'язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Таким чином, зареєстрована податкова накладна не є виключною підставою для виникнення у платника податку на додану вартість (споживача, позивача) права на податковий кредит та, відповідно, відсутність складених податкових накладних за отримані кошти не позбавляє права платника податку на додану вартість (споживача, позивача) на включення його по податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція міститься у листі Державної фіскальної служби від 12.09.2016р. №19606/6/99-99-15-03-02-15, в якому за результатами розгляду листа платника щодо формування податкового кредиту з ПДВ на підставі рахунку за централізоване водопостачання і водовідведення та визначення звітного періоду, в якому у платника виникають підстави для формування податкового кредит, повідомлено, що якщо платником ПДВ у періодах виникнення права на податковий кредит не були включені до складу податкового кредиту суми ПДВ на підставі документів, які без отримання податкової накладної дають право на податковий кредит, то зазначені суми податку можуть бути включені платником до складу податкового кредиту шляхом подання за звітні періоди, в яких виникло таке право, уточнюючих розрахунків (з урахуванням строків давності, передбачених статтею 102 ПКУ) за правилами, встановленими статтею 50 ПКУ для самостійного виправлення помилок, допущених у раніше поданій звітності.

Крім цього, суд зазначає, що норми Податкового кодексу України щодо отримання бюджетного відшкодування не встановлюють залежність виплати бюджетного відшкодування від сплати ПДВ контрагентами платника податку.

Таке розуміння зазначених норм права Верховний Суд України сформулював у постановах від 9 вересня 2008 року (справа N21-500во08) та 1 червня 2010 року (справа N21-573во10), суть якого полягає в тому, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цього платника податку. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Тобто, порушення норм податкового законодавства тягне за собою негативні наслідки саме для платника податку, який скоїв таке порушення, проте, не для його контрагенту.

При цьому, за висновками суду, твердження позивача щодо порушення відповідачем своїх господарських зобовязань саме за договором №15 від 03.02.2011р. всупереч вимог ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України не доведені належними та допустимими доказами.

Як встановлено вище, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача збитків у вигляді неотриманого податкового кредиту, тобто, як зазначено у позовній заяві, упущеної вигоди, доходу.

За змістом ст.142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Тобто, прибуток визначається шляхом зменшення суми доходу на суму витрат. Як встановлено, з урахуванням визначень поняття «прибуток» (доход), наданого у ст.142 Господарського кодексу України, сума неотриманого податкового кредиту не є прибутком позивача за укладеним між сторонами договором №15 від 03.02.2011р.

За таких обставин, враховуючи недоведеність наявності порушення відповідачем своїх господарських зобовязань перед позивачем, причинного зв'язку між такими діями та збитками, самого факту понесення позивачем збитків, позов про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в сумі 340584,70 грн. підлягає залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає віднесенню на позивача повністю.

При цьому, враховуючи, що позивачем при збільшенні позову не було доплачено судовий збір, стягненню з позивача на користь державного бюджету підлягає судовий збір в сумі 2059,46 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 22, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Новгородський комбінат комунального господарства", м.Торецьк до ОСОБА_1 підприємства "Компанія "Вода Донбасу", м.Маріуполь про стягнення збитків в сумі 340584,70 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Новгородський комбінат комунального господарства" (85295 м.Торецьк, с.Новгородське, вул.Квітнева, 1, ) на користь державного бюджету України судовий збір в сумі 2059,46 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 04.04.2017р. оголошено повний текст рішення.

Суддя Г.В. Левшина