ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 922/4290/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Бородіна Л.І. , суддя Лакіза В.В.

при секретарі Євтушенку Є.В.

за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю № 11 від 04 січня 2017 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. № 598 Х/1) на рішення господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16,

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт", м. Київ,

до Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3", м. Харків,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Харківської міської ради, м. Харків,

про стягнення 39098,20 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт", звернувся до господарського суду з позовною заявою до Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3" про відшкодування в порядку регресу шкоди у розмірі 39098,20грн., завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16 (суддя Кухар Н.М.) у позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3" на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" відшкодування шкоди в порядку регресу у розмірі 39098,20 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на те, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано наступні обставини: згідно висновку ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області №1894 від 25.11.2014р., УДАІ № 2829 від 26.11.2014р. дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення Правил дорожнього руху України невстановленим водієм тролейбуса; відповідно до листа від 05.09.2016р. Харківської міської ради станом на 21.11.2014р. по вул. Сумській, 81, м. Харків, курсував тролейбусний маршрут № 2, який відноситься до відання КП "Тролейбусне депо № 3". Зазначає, що позивачем вчинені всі заходи, необхідні для притягнення до відповідальності особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, проте винну особу встановлено не було.

У відзиві на апеляційну скаргу (вх. № 3630 від 04.04.2017р.) відповідач, заперечуючи проти доводів апелянта, вважає рішення господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16 законним та обґрунтованим, у звязку з чим просить апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В обґрунтування своєї правової позиції посилається, зокрема, на те, що з висновку за результатами перевірки матеріалу дорожньо-транспортної пригоди ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області №1894 від 25.11.2014р., УДАІ № 2829 від 26.11.2014р. вбачається, що причиною обриву контактної мережі, яка спричинила дорожньо-транспортну пригоду, є перепал контактного проводу невстановленим тролейбусом внаслідок порушення Правил дорожнього руху України невстановленим водієм. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що водій Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3" винний у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди; не встановлено ні особу водія, ні в чому полягає його вина; відсутнє рішення суду про притягнення винної особи до адміністративної відповідальності або іншого документа, якій свідчив би про встановлення вини водія у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Вважає, що лист Харківської міської ради, на який посилається апелянт, носить інформаційних характер та не є належним доказом у даній справі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 23 лютого 2017 року прийнято апеляційну скаргу позивача до провадження, розгляд справи призначено на 04 квітня 2017 року (з урахуванням ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 09 березня 2017 року про виправлення описки).

У призначене судове засідання представник позивача та третьої особи не зявились, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи зворотні повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 225, 226, 236, 239).

Відповідно до пункту 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду апеляційної скарги, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, судова колегія дійшла висновку, що учасникам судового процесу створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників позивача та третьої особи.

Представник відповідача, заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просив рішення господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" - без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Позивач - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Український страховий стандарт", керуючись приписами ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України, посилаючись на те, що водій тролейбусу, який, на думку позивача, винний у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, знаходиться у трудових відносинах з відповідачем, звернувся до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в порядку регресу у розмірі 39098,20 грн. у звязку з виплатою страхового відшкодування.

Як убачається із матеріалів справи, 15 лютого 2014 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Український страховий стандарт" (страховик) та ОСОБА_2, паспорт серія ВР 396344, виданий Володимир-Волинським МВУМВС України у Волинській області 27.10.2009р., (страхувальник) укладено договір № 0114-2102-0366 добровільного страхування транспортного засобу (далі договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, повязані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом та прикріпленим до нього ззовні і всередині додатковим обладнанням (пункт 1 договору).

Згідно пункту 3.1 договору застрахований транспортний засіб "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1, 2013 року випуску.

У пункті 15 договору визначено строк його дії з 18.02.2014р. до 17.02.2015р.

21.11.2014 р. в м. Харкові по вул. Сумській, 81, за участю застрахованого транспортного засобу "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 (страхувальника) відбулась дорожньо-транспортна пригода, що підтверджується довідкою ДАІ №9466731 про дорожньо-транспортну пригоду від 22.01.2015 р. (а.с. 30).

Повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку від 26.11.2014р. ОСОБА_2 проінформував позивача про вказану дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 28).

12.12.2014 р. на замовлення позивача субєктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 (сертифікат субєкта оціночної діяльності № 13971/12 від 07.11.2012 р.) складено протокол (ОСОБА_1) огляду транспортного засобу "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 15-16).

Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу № 46/12/14 від 04.02.2015 р., затвердженого ФОП ОСОБА_3, розмір матеріального збитку пошкодженого автомобіля "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1, на дату оцінки, складає 76 350,00 грн. (а.с. 35-43).

Відповідно до ремонтної калькуляції № 46/1214 від 04.02.2015 р. загальна вартість ремонту складає 127442,08 грн. (а.с. 58-65).

26.02.2015р. ОСОБА_2 звернувся до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування, у якій просив виплатити страхове відшкодування у відповідності до умов договору страхування № 0114-2102-0366 від 15.02.2014р., автомобіля марки "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1, на рахунок вигодонабувача у звязку з настанням страхового випадку дорожньо-транспортної пригоди, що мало місце 24.11.2014р.

На підставі складеного позивачем страхового акту №4606 від 13.03.2015р. пошкодження внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1, визнано страховим випадком та призначено до виплати страхове відшкодування у розмірі 39098,20 грн. (а.с. 72), яке було перераховано позивачем на рахунок вигодонабувача, про що свідчить платіжне доручення № 244 вд 21.04.2105р. (а.с. 73).

25.08.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимогою про відшкодування шкоди в порядку регресу № 910, в якій, посилаючись на ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України, просив відшкодувати в порядку регресу суму коштів у розмірі 39098,20 грн. (а.с. 76-77).

Дану вимогу відповідач отримав 29.08.2015р. (а.с. 78), але залишив без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

При прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у задоволені позовних вимог суд першої інстанції, керуючись приписами ст. ст. 1172, 1188, 1191 Цивільного кодексу України, виходив з того, що позивачем не доведено вини працівника відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої позивач зазнав шкоди, у зв'язку з чим дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт".

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів при перегляді оскаржуваного рішення з урахуванням приписів ст. 101 Господарського процесуального кодексу України виходить з наступного.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" до Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3" про стягнення затрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 39098,20 грн.

Статтею 979 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 16 Закону України "Про страхування" визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування»).

Як вже було зазначено, 15 лютого 2014 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Український страховий стандарт" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено договір № 0114-2102-0366 добровільного страхування транспортного засобу (далі договір), відповідно до якого здійснено добровільне страхування транспортного засобу: "Geely СК", реєстраційний номер АС1653В.

21.11.2014 р. в м. Харкові по вул. Сумській, 81, за участю застрахованого транспортного засобу "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 (страхувальника) відбулась дорожньо-транспортна пригода, що підтверджується довідкою ДАІ №9466731 про дорожньо-транспортну пригоду від 22.01.2015 р.

Відповідно до страхового акту №4606 від 13.03.2015р. позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду, яка сталась 21.11.2014 р. в м. Харкові по вул. Сумській, 81, страховим випадком та на виконання умов договору добровільного страхування транспортного засобу № 0114-2102-0366 від 15.02.2-14р. виплатив страхове відшкодування в розмірі 39098,20 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Водночас, колегія суддів зазначає, що перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; регрес застосовується після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Право страховика на пред'явлення регресної вимоги передбачене, зокрема, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто виникає з правовідносин страхування відповідальності.

Право подати регресний позов до самого страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, виникає у страховика лише з припиненням основного деліктного зобов'язання за фактом здійснення ним виплати страхового відшкодування на користь сторони потерпілого - кредитора в деліктному зобов'язанні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016р. у справі № 6-2598цс15.

У даному випадку, здійснивши виплату страхового відшкодування, позивач набув права потерпілої особи в межах здійсненої виплати, тобто позивач став новим кредитором натомість застрахованої ним потерпілої особи, від якої до нього перейшло право вимоги до відповідача як до страховика винної особи, а отже, між сторонами виникли правовідносини з суброгації, а не регресу, як помилково заявлено позивачем.

Оскільки спір виник між страховиком та третьою особою щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування», то судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення статті 1191 Цивільного кодексу України, якою врегульовано право зворотної вимоги (регресу).

Пунктом 3 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо) (пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 8 липня 1994 року N 7, від 30 вересня 1994 року N 11,від 25 травня 1998 року N 15,від 24 жовтня 2003 року N 9).

Як вбачається з матеріалів справи, за попереднім висновком ДАІ №9466731 про дорожньо-транспортну пригоду від 22.01.2015 р. дорожньо-транспортна пригода 21.11.2014 р. в м. Харкові по вул. Сумській, 81 сталась внаслідок наїзду на перешкоду та зазначено про наявні недоліки утримання вулично-дорожньої мережі, а саме мав місце обрив контактного проводу (а.с.30).

Слід зазначити, що пошкоджена контактна тролейбусна електромережа є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб, а тому така особа зобов'язана підтримувати цю мережу у належному технічному стані.

Відповідно до абз.3 ч.1 ст.13 Закону України «Про міський електричний транспорт» перевізник зобов'язаний утримувати рухомий склад та інші об'єкти міського електричного транспорту у належному стані. До об'єктів міського електричного транспорту відносяться, зокрема, контактні мережі (абз. 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про міський електричний транспорт»).

Технічний і санітарний стан рухомого складу, який працює на маршрутах (лініях), та інших об'єктів міського електричного транспорту повинен відповідати вимогам Правил дорожнього руху, Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, Правил технічної експлуатації метрополітену, а також нормам та стандартам у цій сфері (ч.1 ст.17 Закону України «Про міський електричний транспорт»).

Згідно з п.1.1 Правил експлуатації трамвая та тролейбуса, затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 10.12.1996 року № 103, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06.03.1997 р. за № 66/1870 (з наступними змінами та доповненнями) (далі Правила) контактна мережа - це сукупність струмопровідних, ізолюючих, підтримуючих та опорних елементів, призначених для підведення електроенергії до струмоприймачів рухомого складу. До системи електропостачання трамвая та тролейбуса належать кабельні та повітряні лінії первинного електропостачання, тягові підстанції, які приймають змінний струм і перетворюють його на постійний, кабельні та повітряні лінії постійного струму й контактні мережі (підп.2.7.1.1. Правил). Контактна мережа трамвая та тролейбуса складається з таких основних елементів: опор; підтримуючих тросових систем (дротових або сталевих канатів) та кронштейнів; підвісної арматури спеціальних частин; контактних та підсилювальних проводів (підп.2.7.3.1.3. Правил).

Пунктом 2.1.1. Правил визначено, що споруди та обладнання міського ектротранспорту повинні забезпечувати безпечну роботу рухомого складу за умов дотримання встановленої швидкості руху.

На підприємства, які здійснюють експлуатацію технічних засобів міського електротранспорту, покладаються, зокрема, наступні функції: забезпечення експлуатації технічних засобів відповідно до вимог чинних державних стандартів, Правил експлуатації трамвая та тролейбуса та інших нормативно-технічних документів; вивчення умов безпеки руху на маршрутах міського електротранспорту та в межах своєї компетенції вжиття заходів щодо усунення недоліків та перешкод для руху (підп.1.6.1. Правил). Експлуатацію, технічне обслуговування, планово-попереджувальні та непланові ремонти, реконструкцію та розвиток системи електропостачання здійснює електротехнічний і допоміжний персонал електрогосподарства. Повне управління здійснює керівництво відповідного структурного підрозділу підприємства міського електротранспорту (підп.2.7.1.2. Правил).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань до видів діяльності відповідача відноситься: надання інших допоміжних комерційних послуг, н. в. і. у.; пасажирський наземний транспорт міського та приміського сполучення (основний); інший пасажирський наземний транспорт, н. в. і. у.; вантажний автомобільний транспорт; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; надання в оренду вантажних автомобілів.

Як вбачається зі Статуту Комунального підприємства "Тролейбусне депо № 3", метою діяльності підприємства є задоволення потреб населення в пасажиро-перевезеннях, забезпечення виконання всіх видів ремонту рухомого складу підприємства, одержання прибутку для розвитку підприємства. Предметом діяльності підприємства є, зокрема, забезпечення функціонування міського електричного транспорту, експлуатація його обєктів для надання послуг з перевезення, надання послуг з перевезення пасажирів наземним електричним автотранспортом, забезпечення випуску для роботи в лінії належно підготовленого, екіпірованого рухомого складу у відповідності з затвердженими графіками і вимогами по гарантуванню безпеки руху, виконання всіх видів технічного обслуговування та ремонту руху складу, агрегатів і вузлів, включаючи і капітальний ремонт. Розслідування випадків, повязаних з порушенням правил ремонту і обслуговування рухомого складу, забезпечення контролю за безпекою руху; капітальне будівництво, реконструкція та капітальні і поточні ремонти виробничих обєктів, споруд, приміщень (пункт 3.1, 3.2 Статуту).

Згідно листа від 15.12.2014р. № 1285 Комунальне підприємство «Міськелектротранссервіс» за фактом пошкодження контактної мережі за адресою вул. Сумська, 81, м. Харків 24.11.2014р. повідомило, що роботи по відновленню контактного проводу завершились в 12 год. 15 хв.; у результаті відновлення контактного проводу встановлено, що причиною обриву є перепал контактного проводу невстановленим тролейбусом, який залишив місце пригоди (а.с.31).

Враховуючи, що відповідач не є особою, на утриманні, обслуговуванні та контролі якої знаходиться пошкоджена контактна тролейбусна електромережа, що є джерелом підвищеної небезпеки, то у даному випадку слід застосовувати загальні умови відшкодування шкоди визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, для застосування такої міри відповідальності як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою, а також вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

При цьому, для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться:

а) перебування заподіювача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»);

б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Як вбачається з листа Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» від 15.12.2014р. № 1285, за фактом пошкодження контактної мережі за адресою вул. Сумська, 81, м. Харків 24.11.2014р. встановлено, що причиною обриву є перепал контактного проводу невстановленим тролейбусом, який залишив місце пригоди (а.с.31).

У висновку за результатами перевірки матеріалу дорожньо-транспортної пригоди ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області №1894 від 25.11.2014р., УДАІ № 2829 від 26.11.2014р., на який посилається апелянт в підтвердження своїх вимог, вбачається, що для встановлення причин даної пригоди, необхідно було проведення авто-технічного дослідження, у звязку з чим вказаний матеріал дорожньо-транспортної пригоди був направлений до НДЕКЦ при ГУМВС України в Харківській області для проведення дослідження, проте був повернутий з повідомленням про неможливість дати висновок спеціаліста, оскільки не було здійснено оплату за його проведення.

Висновок щодо порушення Правил дорожнього руху України невстановленим водієм тролейбусу, який залишив місце пригоди, ґрунтується лише на листі Комунального підприємства «Міськелектротранссервіс» від 15.12.2014р. № 1285.

Висновки УДАІ ГУМВС України в Харківській області від 22.01.2015 р. та від 26.02.2015 р. за результатами перевірки матеріалів дорожньо-транспортної пригоди ЄО ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 1894 від 25.11.2014 р., УДАІ № 2829 від 26.11.2014 р. не свідчать про наявність/відсутність вини водія тролейбусу саме у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої заподіяно шкоду застрахованому транспортному засобу "Geely СК", реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до листа Харківської міської ради від 25.08.2016р., станом на 21.11.2014р. по вул. Сумській, 81, м. Харків, курсував тролейбусний маршрут № 2 «РК «просп. Жуковського РК «просп. Перемоги», який відноситься до відання КП "Тролейбусне депо № 3". Водії тролейбусного маршруту № 2 знаходяться у трудових відносинах з Комунальним підприємством "Тролейбусне депо № 3".

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних відомостей про особу водія, який перебуває у трудових відносинах з відповідачем та винний у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, також відсутня докази притягнення такої особи до відповідальності.

Аналізуючи обставини справи в їх сукупності та докази на їх підтвердження, колегія суддів зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, у розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, причинного звязку між діями відповідача та заподіянням збитків, протиправність поведінки відповідача та доказів вини відповідача, у звязку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у звязку з чим апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16 підлягає залишенню без змін.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21 лютого 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, судові витрати за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Український страховий стандарт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 24 січня 2017 року у справі №922/4290/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повна постанова складена 10 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Бородіна Л.І.

Суддя Лакіза В.В.