ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р.Справа № 915/1141/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Ліпчанської Н.В., Принцевської Н.М.

Секретар судового засідання: Маленкова О.П.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача за первісним позовом - ОСОБА_1, за паспортом;

від відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2, за ордером.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року

по справі № 915/1141/16

за первісним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про виселення з нежитлового приміщення

та за зустрічним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про визнання права власності

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду з первісним позовом (з урахуванням заяви від 26.01.2017р. про уточнення позовних вимог) в якому просила зобов'язати Фізичну особу-підприємець ОСОБА_3 звільнити стаціонарну малу архітектурну форму - приміщення № 3 (перукарня площею 30 кв.м.) у складі дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1.

Первісні позовні вимоги позивач ґрунтує на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 387, 391 Цивільного кодексу України, вважаючи себе власником малої архітектурної форми - дитячого комплексу, до якого зокрема входить перукарня площею 30 кв.м., згідно реєстрації у відділі архітектури та містобудування Южноукраїнської міської ради на підставі рішення Коблівської Міської ради № 250 від 28.04.2011р.. Позивач посилається на те, що протягом експлуатації малої архітектурної форми ФОП ОСОБА_3 вона майже не виконує умови договору про спільну експлуатацію території та інженерних комунікацій від 01.07.2012 року та не компенсує витрати пов'язані з обслуговуванням даної малої архітектурної форми, у зв'язку з чим весь тягар утримання лягає на позивача за первісним позовом. На думку позивача, своїми діями ФОП ОСОБА_3 створює перешкоди в користуванні майном, яке належить позивачці.

В подальшому 28.11.2016р. Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд визнати за підприємцем право власності на стаціонарну малу архітектурну форму - приміщення № 3 (перукарня) площею 30 кв.м. у складі дитячого комплексу розміщеного в районі житлового будинку АДРЕСА_1

Зустрічні позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, які регулюють правила спільної діяльності між господарюючими суб'єктами. Позивач за зустрічним позовом, посилаючись на положення розділів 6 та 7 договору № 1/05-2011 про спільну діяльність, стверджує, що саме він є власником перукарні площею 30 кв.м. у складі дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року (суддя Смородінова О.Г.) в задоволенні первісного та зустрічного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не довів обставин для задоволення позовних вимог на підставі норм статей 387 та 391 Цивільного кодексу України.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову мотивовано відсутністю доказів того, що позивач за зустрічним позовом є власником спірного майна, оскільки виходячи з положень ст. 1134 ЦК України це майно є спільною частковою власністю, будь-яких змін до договору про спільну діяльність сторонами з цього питання не було внесено.

Не погодившись з вищезазначеним судовим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду Миколаївської області скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов договору про спільну діяльність результат спільної діяльності в частині стаціонарної малої архітектурної форми - приміщення перукарні площею 30 кв.м., у складі торгівельного дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1, на думку апелянта за домовленістю сторін є власністю ОСОБА_3 та вирішуючи спір суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що договором про спільну діяльність не врегульовано питання по визначення часток сторін в результаті спільної діяльності - приміщення перукарні 30 кв.м.

У відзиві на апеляційну скаргу Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи його обґрунтованим та законним.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 09 березня 2017 року судовою колегією у складі головуючого судді Лисенко В.А., суддів Ліпчанської Н.В., Принцевської Н.М., апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04 квітня 2017 року о 10:30 год.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 29 березня 2017 року вищезазначеною колегією суддів розгляд апеляційної скарги перенесено на 11 квітня 2017 року о 10:40 год. у зв'язку з перебуванням головуючого судді Лисенко В.А. з 03.04.2017р. по 07.04.2017р. у відпустці.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Положеннями ст. 101 ГПК України передбачено що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вбачається із матеріалів справи, 13 червня 2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір про спільну діяльність за № 1/05-2011, відповідно до якого сторони взяли на себе зобов'язання шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері будівництва для досягнення наступної спільної господарської цілі: будівництва стаціонарної малої архітектурної форми (приміщення перукарні, на 30 кв.м.) у складі торгівельного діючого комплексу для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку АДРЕСА_1.

До взаємних обов'язків сторін (розділ 2 Договору) зокрема увійшло: здійснювати кредитування та фінансування на безвідсотковій та безоплатній підставі у відповідності до угод, що укладаються.

Пунктом 2.2 Договору учасники домовились, що сумісна діяльність сторін буде здійснюватися у відповідності до програми робіт (додаток № 1), що додається до даного Договору, в якій сторони визначають порядок, терміни та інші умови сумісної діяльності.

До обов'язків відповідача, як Сторони-1 за Договором увійшло:

- з моменту підписання даного договору передати Стороні-2 грошовий внесок (завдаток) в розмірі двадцять тисяч гривень;

- здійснювати у випадку необхідності додаткову передачу внесків на сумісну діяльність шляхом передачі грошей Сторони-2 або шляхом оплати її витрат з сумісної діяльності;

- після досягнення цілі даного договору передати грошовий залишок;

- у випадку здійснення додаткового передачі внесків, від залишку віднімається сума додаткового внеску, таким чином, щоб сумарна виплата Стороною-1 Стороні-2 складала 120 тисяч гривен;

- кожна передача суми підтверджується підписом на додатку 1 Стороною-2 вказаної суми (сума прописується повністю);

- Сторона-1 зобов'язується: виконати роботи (фінішна відділка стін, укладання кахлю (підлога), установлення необхідних засобів (обладнання) для подальшої роботи перукарні), згідно З ДСПіН 2.2.2.022-99 Державні санітарні правила та норми для перукарень різних типів.

До обов'язків позивача по справі, як Сторони-2 за договором увійшло:

- виконати умови програми робот, згідно Договору;

- після підписання даного договору приступити до здійснення комерційного проекту, профінансованих Стороною-1, у частині перукарні - 30 кв.м.

Цим Договором сторони також передбачили, таке:

керівництво сумісною діяльністю, а також ведення спільних справ доручається Стороні-2 (п. 5.2);

згідно розділу 6 «внески і частки сторін»: внесок Сторони-1, грошові кошти 120 тисяч гривень, надані Стороні-2 на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня - 30 кв.м. стаціонарна мала архітектурна форма (додаток 2);

у розділі «порядок і терміни подачі висновків»: частка Сторони-1 до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100% (п. 6);

за умовами розділу 7 «спільне майно Сторін за договором»: після отримання Стороною-2 від Сторони-1 всій суми у розмірі 120 тисяч гривень, Сторона-2 не у якому випадку не має ні яких відношень до цього приміщення перукарні - 30 кв.м. з цілю впровадження комерційної діяльності, а також продажу, або бізнесу;

згідно розділу 8 «розподіл результатів сумісної діяльності» Договору: Сторона-1 при впроваджені комерційної діяльності самостійно здійснює матеріальні затрати стосовно перукарні 30 кв.м. (оплата - світа, води холодної/гарячої, опалювання, оренда земельної ділянки).

Термін дії цього Договору сторони визначили безстроковим (п. 9).

Додаток 1 (програми робіт), який є невід'ємною частиною наведеного договору, має порядок та терміни здійснення сумісної діяльності сторін. Розписка має підписи Сторони-2 про прийняття від Сторони-1 суми в розмірі 20000,00 грн. та всієї суми згідно даного договору від Сторони-1.

Додаток 2 (розділ 6 договору) відсутній в матеріалах справи оскільки, як зазначили обидві сторони, не існує взагалі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за первісним позовом на виконання умов договору були здійснені наступні дії:

- одержання рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 33 від 30.12.2010р. про попереднє погодження розміщення підприємцем ОСОБА_1 стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1; одержання рішення Южноукраїнської міської ради № 205 від 28.04.2011 року 9 сесії 6 скликання «Про розміщення підприємцем ОСОБА_1 стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1»; здійснено замовлення з виготовлення та погодження паспорту прив'язки, а також замовлення та погодження технічної документації із землеустрою (22.03.2011); інше.

Відповідачем за первісним позовом, зі свого боку, переданий позивачу грошовий внесок у загальному розмірі 120 тис. грн., виконані роботи, передбачені додатком 1 до договору № 1/05-2011.

Згідно з рішенням Южноукраїнської міської ради Миколаївської області № 205 від 28.04.2011р. підприємцю ОСОБА_1 було дозволено розміщення стаціонарної малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1 терміном на п'ять років; затверджено технічну документацію із землеустрою; за заявою підприємця ОСОБА_1, ЧПКФ «Тектоніт» розроблено паспорт прив'язки цієї малої архітектурної форми; на виконання п. 3.1 рішення № 205 укладено 05.08.2011р. з Южноукраїнською міською радою договір про встановлення особистого строкового сервітуту на 5 років; подано 11.04.2012р. до секретаря міської ради заяву-декларацію про розміщення малої архітектурної форми для проведення її підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлової будівлі АДРЕСА_1

Фактично виходячи із наведених доказів саме підприємець ОСОБА_1 виступила замовником розробки технічної документації та розміщення малої архітектурної форми для провадження підприємницької діяльності - дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1.

Позивач вважаючи себе власником майна, як в підставу задоволення позову одночасно посилається на норми як ст. 387 так і на ст. 391 Цивільного кодексу України, які фактично регулюють у різній спосіб захист права власності.

Так, за змістом ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ж зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, положення статті 387 ЦК України стосуються витребування майна із чужого незаконного володіння (відикаційний позов), положення статті 391 ЦК України - усунення перешкод до користування майном (негаторний позов).

Позивач за зустрічним позовом обґрунтовує свої вимоги посилаючись на умови договору про спільну діяльність, та теж вважає себе власником стаціонарної малої архітектурної форми - приміщення перукарні площею 30 кв.м. за домовленістю сторін.

За змістом ст. 334 (частини 1, 3, 4) Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Позов про визнання права власності може бути пред'явлений до будь-якої особи, яка словами чи діями заявила про свої претензії на річ, яка перебуває у власності іншої особи. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом довів факт оспорювання його права власності позивачем за первісним позовом у вигляді подання останнім позову про усунення перешкод у користуванні майном, яке, як вважає позивач за зустрічним позовом, належить саме йому на праві власності.

Згідно зі статями 1130 та 1131 Цивільного кодексу України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

За договором простого товариства (стаття 1132 ЦК України) сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Відповідно до статті 1133 ЦК України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки. Вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає із договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу учасника провадиться за погодженням між учасниками.

Договір № 1/05-2011 від 13.06.2011 року був укладений між сторонами з метою: шляхом об'єднання майна і зусиль спільно діяти у сфері будівництва для досягнення наступної спільної господарської цілі: будівництва стаціонарної малої архітектурної форми приміщення (перукарні площею 30 кв.м.) у складі торгівельного дитячого комплексу, для провадження підприємницької діяльності в районі житлового будинку АДРЕСА_1.

За умовами ч. 2 ст. 1138 ЦК України якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

У договорі зазначено, що він не обмежений строком дії.

Згідно із заявою-декларацією ФОП ОСОБА_1 із зазначенням інформації про виконання вимог розміщення малої архітектурної форми та пояснень обох сторін - мета договору учасниками досягнута, що не заперечено сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1141 ЦК України договір простого товариства припиняється у разі досягнення мети товариства або настання обставин, коли досягнення мети товариства стало неможливим.

Досягнення мети товариства є скасувальною умовою, яка припиняє права та обов'язки учасників, які виникли на підставі договору простого товариства.

У разі припинення договору простого товариства речі, передані у спільне володіння та (або) користування учасників, повертаються учасникам, які їх надали, без винагороди, якщо інше не передбачено домовленістю сторін (абз. 1 ч. 2 ст. 1141 ЦК України).

Водночас, договір простого товариства припиняється одночасно з припиненням зобов'язань, які на ньому ґрунтуються, шляхом їх належного виконання. Так, у межах зобов'язань, які виникли на підставі такого договору і які продовжують існувати після настання юридичних фактів, перелічених в ч. 1 ст. 1147 ЦК України, здійснюються розрахунки, розподіл спільного майна, в тому числі і результатів спільної діяльності, а також повернення майна, якщо це передбачено договором прямо чи випливає із нього.

Згідно з ч. 3 статті 1141 ЦК України з моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов'язаннями щодо третіх осіб.

У зв'язку з припиненням договору простого товариства учасникам повертаються речі, які були передані як вклад у спільне майно не у спільну часткову власність учасників, а у спільне володіння і користування.

За змістом ч. 1 ст. 1134 ЦК України внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

З умов укладеного між сторонами Договору № 1/05-2011 від 13.06.2011р. вбачається, що вклади учасників (Сторона-1 та Сторона-2) визначені як спільна часткова власність учасників, оскільки не встановлено інше.

Так, як вже вище було зазначено, розділом 6 договору «внески і частки сторін» учасники дійшли згоди про наступне:

Внесок Сторони-1 грошові кошти в сумі 120 тис. грн. надані Стороні-2 на досягнення мети спільної діяльності, а також наступне: перукарня 30 м2 стаціонарна мала архітектурна форма (додаток 2) (зазначається, яке майно та яка діяльність сторони-1 вважається за внесок).

Як було правильно зазначено судом першої інстанції, мета даного договору буде вважаться досягнутою, коли буде установлена стаціонарна мала архітектурна форма перукарня 30 кв.м. у відповідності до технічної документації, вкачаної вище та готовність приміщення до фінішної відділки стін, укладання кахлю (підлога), установлення кахлю (підлога), установлення необхідних засобів (обладнання) для подальшого роботи перукарні), згідно з ДСНіН 2.2.2.022-99 Державні санітарні правила та норми для перукарень річних типів. Частка Сторони-1 до відношення до парикмахерської 30 кв.м. складає 100%. Згідно п. 6.2 договору внесок Сторони-2 це особиста трудова участь, а також наступне: Внески за необхідні технічні документації для заключення договору особистого сервітуту; Організація, та контроль з метою даного договору.

Згідно розділу 7 «Спільне майно сторін за договором» учасники визначили про: після отримання Стороною-2 від Сторони-1 всій суми у розмірі 120 тисяч гривень. Сторона-2 не у якому випадку не мас не яких відношень до цього приміщення перукарні - 30 м2 з цілю впровадження комерційної діяльності, а також продажу, або бізнесу.

Разом із тим, сторонами в договорі не встановлено чи внесене учасниками майно (вклади), а також одержані від спільної діяльності доходи є спільною частковою власністю учасників або передаються у спільне володіння та (або) користування учасників.

Отже, виходячи з умов договору про спільну діяльність судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що стаціонарна мала архітектурна форма - приміщення перукарні площею 30 кв.м., у складі торгівельного дитячого комплексу в районі житлового будинку АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності, оскільки вироблена в результаті спільної діяльності продукція, у даному випадку МАФ, згідно з ч. 1 ст. 1134 ЦК України є спільною частковою власністю учасників, так як умовами договору не встановлено іншого.

Відсутність у договорі чіткого визначення сторонами кваліфікації передання речей в правовій формі вкладу в спільну діяльність підтверджується підписаним між підприємцями 08.07.2016 року договором купівлі-продажу, за яким продавцем виступає не ОСОБА_3 (розділ 7 договору), а ОСОБА_1

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні обидвох позовів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведені висновки місцевого суду, у зв'язку з чим колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України, для його зміни чи скасування відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись cm.cm. 99, 101, 103 п. 1, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року по справі № 915/1141/16 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 11.04.2017р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Н.В. Ліпчанська

Суддя Н.М. Принцевська