ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа № 914/3303/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.,

суддів: Бонк Т. Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Фака С.,

за участі представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 (керівник від 11.09.2015);

від відповідача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 01.02.2017);

від третьої особи: ОСОБА_4 (довіреність №535 від 01.12.2016);

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сбербанк», м.Київ, б/н від 02.03.2017 року.

на рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017, у справі № 914/3303/16, суддя Щигельська О.І.,

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінвестпласт», м.Івано-Франківськ

до відповідача приватного підприємства «Інсталпласт-ХВ», м.Городок, Львівської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічного акціонерного товариства «Сбербанк», м.Київ

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 15.02.2017 задоволено позов товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінвестпласт» до приватного підприємства «Інсталпласт-ХВ» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про стягнення 900 000,00 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ становить 23 724 000,00грн.

Стягнуто з приватного підприємства «Інсталпласт-ХВ» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінвестпласт» 900 000,00 доларів США основного боргу, що станом на 28.12.2016р. згідно офіційного курсу Національного банку України еквівалентно 23985603,00грн.

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_5 як поручителем виконано зобовязання із погашення 900 000,00 доларів США простроченої заборгованості ПП «Інсталпласт-ХВ» за договором про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013, який набув право вимоги до боржника на відновлення свого майнового стану, який зазнав змін в результаті виконання ним обовязку, а тому, до нього перейшли права кредитора в обсязі 900 000,00 доларів США, що еквівалентно 23985603,00грн.

Оскільки, договір від 02.06.2011 про відступлення права вимоги за договором поруки від 08.07.2013 укладено з метою передачі права вимоги до боржника від одного кредитора до іншого, тобто, задля фактичної зміни сторони у зобов'язанні без набуття додаткового доходу жодним із кредиторів, такий договір не містить ознак факторингового, а є договором уступки права вимоги та не суперечить чинному законодавству, а тому місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення 900 000,00 доларів США обґрунтовані матеріалами справи, відповідачем не спростовані та підлягають до задоволення.

В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (третя особа) просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що часткове виконання поручителем зобовязань за кредитним договором не породжує перехід до нього прав кредитора за цим договором.

Апелянт стверджує, що учасниками процесу не надано доказів, що відповідно до договору поруки передавалась дійсна вимога (тобто право вимоги відповідно до оплаченого договору поруки).

Також, зазначає, що учасниками процесу не підтверджено належними та допустимими доказами виконання договору відступлення права вимоги, оскільки відсутні первинні документи.

Підпис ОСОБА_5 на копії договору відступлення права вимоги візуально не схожий на його підписи на інших документах.

Посилається апелянт й на те, що договір відступлення права вимоги за своєю правовою природою є договором факторингу.

Місцевим господарським судом не дотримано ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод в частині гарантії на справедливий суд, оскільки рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 прийнято без участі представника третьої особи, явка якого не забезпечена у звязку з поважністю причин.

У відзивах на апеляційну скаргу ТОВ «Укрінвестпласт» (позивач) та ПП «Інсталпласт-ХВ» (відповідач) просять рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу зазначають, що оскільки ОСОБА_5, як поручитель виконав предявлену вимогу кредитора в повному обсязі, сплативши ПАТ «Сбербанк» 900 000,00 доларів США, до нього перейшло право вимоги до ПП «Інсталпласт-ХВ» в сумі задоволеної вимоги.

З цих підстав є правильним висновок суду першої інстанції про те, що договір про відступлення права вимоги від 02.11.2016 укладено з метою передачі права вимоги до боржника від одного кредитора до іншого, тобто для фактичної зміни сторони в зобовязанні без набуття додаткового доходу жодним із кредиторів, а тому такий договір не містить ознак факторингового.

Вказують на те, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилено клопотання ПАТ «Сбербанк» про призначення судової експертизи, оскільки останнім належним чином не доведено суду наявність підстав вважати, що договір про відступлення права вимоги від 02.11.2016 сфальсифіковано.

В судовому засіданні 05.04.2017 представник третьої особи підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Додатково просив суд апеляційної інстанції з власної ініціативи суду вийти за межі позовних вимог та задоволити клопотання про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016.

Представники позивача та відповідача в судовому засіданні 05.04.2017 заперечили проти доводів апеляційної скарги та просили залишити рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Клопотання апелянта про витребування оригіналу договору про відступлення права вимоги та про призначення судової експертизи залишено судом апеляційної інстанції без задоволення, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях апелянта про фальсифікацію такого договору та не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзивах на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 без змін, а апеляційної скарги позивача без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що між публічним акціонерним товариством «ОСОБА_6 банк Сбербанку Росії» (після зміни найменування ПАТ «Сбербанк»; третя особа) та приватним підприємством «Інсталпласт-ХВ» (позичальник за договором, відповідач по справі) (далі ПП «Інсталпласт-ХВ») укладено договір про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013 (а.с.12-27) (кредитний договір), за яким банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в доларах США, що надалі іменується «Кредитна лінія» та на підставі додаткових угод до цього договору окремими частинами (траншами) надає позичальнику кредитні кошти (надалі кредит) у порядку та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується використовувати кредит на цілі зазначені в п.1.5 цього договору, своєчасно та у повному обсязі сплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути банку кредит у терміни, встановлені цим договором та/або додатковими угодами до цього договору та виконати інші умови цього договору (п.1.1).

Відповідачем отримання кредиту на підставі вказаного кредитного договору не заперечується, зокрема довідкою ПП «Інсталпласт-ХВ» №1 від 20.01.2017 (а.с.43) підтверджено отримання ним коштів за договором в сумі 2 141 838,00 доларів США.

Згідно з пп. «г» п.2.1 кредитного договору, належне виконання позичальником зобовязань по цьому договору забезпечується порукою фізичної особи ОСОБА_5

Відтак, між публічним акціонерним товариством «ОСОБА_6 банк Сбербанку Росії» (кредитор за договором) та ОСОБА_5 (поручитель за договором) укладено договір поруки від 08.07.2013 (а.с.28-33) (далі договір поруки), за яким, відповідальність поручителя перед банком включає зобов'язання, які були невиконані боржником, та які передбачені основним договором-2 (основне зобов'язання-2 договір про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО, укладений між кредитором та боржником 08.07.2013 з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом строку його дії (згідно ст.1), зокрема, але не обмежуючись: зобов'язання повернути кредитору кредит, наданий в доларах США в межах кредитної лінії, відкритої строком до 07.01.2015 за основним договором-2 з граничним лімітом кредитування в сумі 3 496 151,00 доларів США (з урахуванням індексу інфляції у разі прострочення повернення кредиту, наданого в межах ліміту кредитної лінії в національній валюті України), в строк/и який/і зазначений/ються в основному договорі-2, а у випадках, передбачених законодавством України та/або основним договором-2 та/або цим договором достроково (п.2.1.2 договору поруки).

Відповідно до п. 4.1. договору поруки, боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель та боржник залишаються зобовязаними перед кредитором до того моменту, поки всі зобовязання за основним договором не будуть виконані повністю.

Згідно з п. 4.2. договору поруки, передбачена статтею 2 цього договору відповідальність поручителя наступає у випадку, якщо боржник допустить прострочення виконання зобовязань за основним договором. В такому випадку кредитор звертається з письмовим повідомленням до поручителя про невиконання боржником зобовязань, що зазначені в статті 2 цього договору, та їх обсяг, та вимогою про виконання цих зобовязань поручителем як солідарним боржником.

Частиною 1 статті 626 ЦК України, визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, пунктами 4.1. та 4.2. договору поруки сторонами визначено передумови та порядок (механізм) виникнення обовязку поручителя по виконанню договору поруки, зокрема (в тому числі) обовязку по виконанню простроченого боржником зобовязання за основним (забезпечуючим) договором.

Таким чином, необхідною умовою для застосування цивільно-правової відповідальності поручителя у вигляді виникнення відповідного обовязку за договором поруки є: встановлення факту невиконання або неналежного виконання боржником зобовязання за основним договором; встановлення наявності в договорі поруки визначеного за поручителем обовязку по виконанню невиконаного або неналежно виконаного боржником зобовязання за основним договором; дотримання визначеного сторонами в договорі поруки порядку (механізму) виникнення та реалізації обовязку поручителя по виконанню договору поруки.

ПП «Інсталпласт-ХВ»,боржником, одержано повідомлення-вимогу банку вих.№97/5/54 від 09.10.2014 (а.с.98-100), в якій зазначено, що станом на 09.10.2014 за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013 обліковується прострочена заборгованість, в тому числі 900 000,00 доларів США простроченої заборгованості з повернення кредиту, й заявлено вимогу про її сплату протягом 7 календарних днів з дня отримання зазначеної кореспонденції до поручителя.

Судами не встановлено, а сторонами не спростовано, що ПАТ «Сбербанк», як кредитор, надсилав ОСОБА_5, як поручителю, згідно договору поруки від 08.07.2013, у встановленому пунктами 4.1. та 4.2. договором порядку: письмове повідомлення про невиконання боржником зобовязань, що зазначені в статті 2 цього договору, та їх обсяг, та вимогою про виконання цих зобовязань поручителем як солідарним боржником.

Таким чином, оскільки, кредитором (ПАТ «Сбербанк») не дотримано обумовленого в договорі поруки від 08.07.2013 порядку визначеного пунктами 4.1. та 4.2. договору поруки в ОСОБА_5 не виникло обовязку по сплаті 900 000,00 доларів США простроченої заборгованості з повернення кредиту, як поручителя за договором поруки від 08.07.2013.

У відповідності до вимог п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

З цих підстав підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції помилковий висновок про те, що ОСОБА_5 сплатив 900 000,00 доларів США, як поручитель за договором поруки від 08.07.2013.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 09.10.2014 сплачено 900 000,00 доларів США в рахунок погашення вказаної простроченої заборгованості боржником за вказаними у повідомленні-вимозі реквізитами. Зазначене підтверджується реєстром документів ПАТ «Сбербанк» по рахунку ОСОБА_5 за 09.10.2014 (а.с.34) та не заперечується ПАТ «Сбербанк».

Відповідно до ч. 1, 2, 4, 5 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні. Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

Таким чином, враховуючи вищенаведені норми, реєстр документів ПАТ «Сбербанк» по рахунку ОСОБА_5 за 09.10.2014 (а.с.34) є належним доказом на підтвердження здійснення господарської операції по сплаті ОСОБА_5 на рахунок ПАТ «Сбербанк» 900000,00 доларів США простроченої заборгованості ПП «Інсталпласт-ХВ» за договором про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що при оформленні платіжного документа №104823557 від 09.10.2014, на підставі якого поручителем погашено заборгованість ПП «Інсталпласт-ХВ» за кредитним договором №75-В/13/89/ЮО, допущено опечатку й зазначено дату укладення такого договору 08.07.2014, а не 08.07.2013, оскільки, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би свідчили про те, що внаслідок цього такий платіж не зараховано ПАТ «Сбербанк» в рахунок погашення заборгованості ПП «Інсталпласт-ХВ».

З цих підстав спростовуються доводи апелянта про те, що право вимоги ОСОБА_5 до ПП «Інсталпласт-ХВ» про сплату 900 000,00 доларів США не підтверджене та є недійсним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою.

Оскільки перехід до третьої особи прав кредитора у зобовязанні після виконання ним обовязку боржника відбувається в силу прямої вказівки в законі, будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно. При цьому обсяг прав кредитора, які переходять до третьої особи в такому випадку, повинен відповідати обсягу задоволених ним вимог кредитора за основним зобовязанням.

Тобто ЦК України прямо вказує на приналежність права вимоги до боржника при виконанні його обовязку третьою особою до права, що не виникає знову (як у регресному зобовязанні), а переходить до іншої (третьої) особи. Третя особа стає кредитором не у новому (регресному) зобовязанні, а до неї переходять права кредитора у існуючому зобовязанні.

Перехід прав кредитора до третьої особи в результаті виконання нею зобовязання боржника на користь кредитора в рамках існуючих зобовязальних правовідносин називається суброгацією. Вона веде не до припинення зобовязання, а лише до заміни кредитора в існуючому зобовязанні (зміна активного обєкта). Зокрема, третя особа здобуває права кредитора в результаті власних дій, незалежно від наявності вини в діях боржника.

Отже, суброгація встановлений законом виняток із загального правила про припинення зобовязання належним виконанням. При цьому обсяг прав, що переходять до суброганта, залежить від обсягу виконаного ним зобовязання за боржника.

При цьому, апеляційний господарський суд, встановлюючи правову природу спірних правовідносин, які виникли між сторонами, кваліфікує вказані правовідносини не як регрес, оскільки, при регресі одне зобовязання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається, а як суброгацію.

Вказані висновки підтверджуються тим, що внаслідок сплати ОСОБА_5 900 000,00 доларів США основне зобовязання (кредитний договір про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013) не припинилося, а виконалося лише частково, тим самим до ОСОБА_5 перейшли права в тому обсязі, в якому обсязі виконані зобовязання за боржника (ПП «Інсталпласт-ХВ»).

Вищенаведене узгоджується з висновком в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року в справі №206/837/15-ц, де зазначено, що первісне (основне) зобов'язання та зобов'язання, що виникло з регресної вимоги, не можуть виникати та існувати одночасно.

Отже, регресна вимога не може існувати одночасно з основним зобовязанням, а саме договором про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013, який не припинив свою дію.

Таким чином, ОСОБА_5 сплативши 900 000,00 доларів США в рахунок погашення заборгованості ПП «Інсталпласт-ХВ» набув право вимоги про відшкодування вказаної суми не як поручитель за договором поруки від 08.07.2013, а як третя особа (суброгант) в порядку п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України (суброгація).

Судами встановлено, що в подальшому, між ОСОБА_5 (первісний кредитор за договором) та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінвестпласт» (новий кредитор за договором, позивач по справі) укладено договір про відступлення права вимоги від 02.11.2016 (а.с.35-37), за яким первісний кредитор в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним законодавством України відступив, а новий кредитор прийняв право вимоги первісного кредитора до приватного підприємства «Інсталпласт-ХВ» (надалі боржник) щодо сплати грошових коштів в сумі 900 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті, згідно курсу НБУ на день сплати (п.1.2).

Пунктом 1.3. договір про відступлення права вимоги від 02.11.2016, визначено, що вказані грошові кошти в сумі 900 000,00 доларів США були сплачені первісним кредитором ПАТ «Сбербанк» у відповідності до умов договору поруки укладеного між ПАТ «ОСОБА_6 Сбербанку Росії» та фізичною особою за законодавством України ОСОБА_5, укладеного на забезпечення виконання боржником умов договору про відкриття кредитної лінії №75-В/13/89/ЮО від 08.07.2013 та договору про відкриття кредитної лінії №74-В/13/89/ЮО від 08.07.2013, укладених між ПАТ «ОСОБА_6 Сбербанку Росії» та приватним підприємством «Інсталпласт-ХВ».

У п.1.4 вказаного договору, новий кредитор набув право вимоги первісного кредитора до боржника з моменту підписання даного договору про відступлення права вимоги.

При цьому, помилковими є висновки суду першої інстанції, що право вимоги, яке згідно договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016 ОСОБА_5 передавалось ТОВ «Укрінвестпласт» виникло у відповідності до договору поруки від 08.07.2013 (регрес), а не як суброгація.

З цих підстав підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції висновки про те, що право вимоги, яке згідно договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016 ОСОБА_5 передавалось ТОВ «Укрінвестпласт» виникло у відповідності до договору поруки від 08.07.2013 та є регресною вимогою.

Проте, апеляційний господарський суд зазначає, що неправильна кваліфікація сторонами предмету договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016, а в подальшому неправильні висновки суду першої інстанції, не впливають на зміст (обсяг) та правову природу права вимоги, а також на правомірність її переходу від ОСОБА_5 до ТОВ «Укрінвестпласт».

Доводи апелянта про те, що вищезазначений договір про відступлення права вимоги від 02.11.2016 за своєю правовою природою є договором факторингу є безпідставними та спростовуються наступним.

Статтею 512 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Норми цивільного права не встановлюють субєктних обмежень щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобовязаннями.

Щодо договору факторингу, то відповідно до ч. 1, 2 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобовязання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, повязаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобовязання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів, проте зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Виходячи з наведеного, укладений між ОСОБА_5 та позивачем договір про відступлення права вимоги від 02.11.2016 не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає за плату грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта), тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між ОСОБА_5 та позивачем договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобовязанні допускається протягом усього часу існування зобовязання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом.

Крім того, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» як кредитні у цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої ст. 47 Закону, а також придбання права вимоги на виконання зобовязань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг). В цій нормі Закону факторинг класифікується як кредитна операція, що підтверджує суть факторингу фінансування під відстрочення права вимоги, надання коштів в розпорядження за плату.

Таким чином, між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса: вони базуються на заміні кредитора у зобовязанні (відступлення права вимоги).

Важливою відмінністю цих двох договорів є те, що при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобовязання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобовязань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, це передбачено ст.1084 ЦК України.

З норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на який посилається позивач, випливає, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, повязані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього закону за субєктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, обєднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій.

У звязку з цим відсутні правові підстави для застосування до субєктів господарювання, що не є фінансовими установами, та набувають на платній основі право вимоги до третіх осіб на підставі договорів відступлення права вимоги, незалежно від умов такого набуття (з дисконтом, премією або без) норм Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для кваліфікації договору відступлення права вимоги від 02.11.2016 договором факторингу, а звідси і визнавати договір відступлення права вимоги недійсним апеляційним судом як зазначено в клопотанні апелянтом.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору про відступлення права вимоги від 02.11.2016, ПП «Інсталпласт-ХВ» повідомлено про таке відступлення права вимоги за договором поруки від 08.07.2013 та зміну кредитора повідомленням ОСОБА_5 від 04.11.2016 (а.с.41), а також повідомленням ТзОВ «Укрінвестпласт» від 08.11.2016 (а.с.38), в якому новий кредитор просить також в строк до 01.12.2016 погасити заборгованість в сумі 900 000,00 доларів США в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на день сплати, шляхом перерахунку на зазначені реквізити нового кредитора.

Оскільки вказану вимогу залишено ПП «Інсталпласт-ХВ» без відповіді та задоволення, ТОВ «Укрінвестпласт» звернулось до суду із позовом про стягнення 900 000,00 доларів США, що становить 23 724 000,00грн. відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 27.12.2016.

Таким чином, предметом позову є матеріально правова вимога ТОВ «Укрінвестпласт», як нового кредитора, до ПП «Інсталпласт-ХВ» про стягнення 900 000,00 доларів США заборгованості, що становить 23 724 000,00грн. відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 27.12.2016.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Проте, прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобовязання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобовязаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Оскільки відповідачем вимогу ТОВ «Укрінвестпласт» про погашення заборгованості за договором поруки від 08.07.2013 в сумі 900000,00 доларів США, в гривневому еквіваленті, згідно курсу НБУ на день сплати, у встановлений в повідомленні від 08.11.2016 строк не виконано, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обгрунтованість позовних вимог.

Згідно з п. 4 ч.1 ст.55 ГПК України, у позовах про стягнення іноземної валюти ціна позову визначається в іноземній валюті та у гривні відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Ціну позову вказує позивач. У випадках неправильного зазначення ціни позову вона визначається суддею.

Відтак, судом першої інстанції правильно визначено еквівалент ціни позову в національній валюті, а саме в розмірі 23 985 603,00грн., беручи до уваги курс долара США до національної валюти гривні, встановлений Національним банком України на 28.12.2016р. дату подання позовної заяви до суду.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про залишення сплати судового збору за подання апеляційної скарги за третьою особою (апелянтом).

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 15.02.2017 в справі №914/3303/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сбербанк» залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий суддя: С.М. Бойко

Судді: Т.Б. Бонк

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 07.04.2017.