РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017Справа №910/2066/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)»

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Коваленко Н.В. - представник за довіреністю б/н від 15.12.16

від відповідача: Нестеренко Т.С. - представник за довіреністю № 3-юр від 03.01.17

Стеренчук Р.П. - представник за довіреністю № 1-юр від 03.01.17

В судовому засіданні 05.04.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)» про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності.

В обґрунтування позовних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (надалі - позивач) зазначає, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у справі № 910/18973/15, яка залишена постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2016, позовні вимоги за первісним позовом задоволено у повному обсязі, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-ІНВЕСТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)» 5 358 644,74 грн - заборгованості за транспортно-експедиторські послуги, 869 488,13 грн - відшкодування витрат по сплаті детеншен, 1 439 134,30 грн - відшкодування витрат за простій шассі, 2 237 460,66 грн - пені, 145 832,15 грн. - 3% річних, 849 775,97 грн. - інфляційних втрат та 73 080,00 грн - витрат по сплаті судового збору.

25.05.2016 Господарський суд міста Києва було видано наказ про примусове виконання судового рішення у справі № 910/18973/15, проте виконавче провадження за цим наказом розпочато не було.

29.07.2016 між сторонами у справі №910/18973/15 було укладено угоду про виконання судового рішення у справі, якою змінили суму заборгованості, встановлену судовим рішенням із 11 187 537,58 грн на 10 939 737,58 грн, а також встановили певний порядок здійснення платежів, розстрочивши сплату заборгованості на строк до 22.11.2016. На виконання даної угоди позивачем протягом серпня-жовтня здійснено 25 платежів на загальну суму 9 230 403,60 грн.

За твердженням позивача, укладенням угоди сторони фактично змінили суть та порядок виконання судового рішення у справі № 910/18973/15, чим порушили встановлену Конституцією України обов'язковість виконання рішення суду і визначений спеціальним законодавством порядок виконання рішення. За доводами позивача, дана угода не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому позивач вважає, що відповідач повинен повернути одержані за такою угодою кошти. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з вимогами про визнання недійсною угоду про виконання судового рішення у справі № 910/18973/15 від 29.07.2016 року, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)» (надалі - відповідач) 9 230 403,60 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 09.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2066/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 22.03.2017.

У судове засідання, призначене на 22.03.2017, з'явилися представники сторін. Представник позивача вимоги суду не виконав, позовну заяву підтримав з підстав наведених у позові.

Представники відповідача надали суду письмовий відзив на позовну заяву відповідно до якого, зазначили про необґрунтованість позовних вимог. Зокрема відповідач зазначив, що позивачем не наведено яким саме нормам цивільного законодавства не відповідає спірна угода. Також відповідач зазначає, що не відповідають дійсності доводи позивача, що спірною угодою сторонами змінено суть судового рішення та встановлено інший порядок його виконання.

За твердженнями відповідача, чинним законодавством України не встановлено жодної прямої заборони на можливість врегулювання сторонами договору окремих питань, що виникають в процесі виконання зобов'язаною особою своїх зобов'язань, що ґрунтуються на договорі та підтверджені рішенням суду. Також відповідач зазначає, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 17 травня 2016 року по справі № 910/18792/15 станом на момент укладення угоди не була звернута до примусового виконання, а позивач виявив ініціативу здійснити самостійне добровільне поетапне погашення заборгованості за договором, яка була підтверджена рішенням суду. Зміст спірної угоди не свідчить про те, що позивач та відповідач змінили встановлену судом суму заборгованості з 11 187 537,58 грн. на 10 939 737,58 грн., оскільки угодою сторони врегулювали питання щодо погашення частини (10 939 737,58 грн.) загальної (11 187 537,58 грн.) суми. Щодо іншої частини заборгованості, то вона не входила до предмету угоди та не врегульовувалася її сторонами угодою. Тобто угодою не було змінено суть постанови Київського апеляційного господарського суду від 17 травня 2016 року по справі № 910/18792/15.

Окрім іншого, відповідач зазначає, що у позовній заяві не вказано які права чи охоронювані законом інтереси позивача порушенні, не визнані чи оспорені з боку відповідача при укладенні спірної угоди, не вказано, які неправомірні дії при укладенні угоди були вчинені відповідачем та яким чином ці дії вплинули на права та інтереси позивача.

Також відповідача заперечує щодо застосування реституції у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 9 230 403,60 грн. Оскільки за доводами відповідача сплата позивачем коштів на користь відповідача відбувалася не на виконання угоди, а на виконання договору та постанови Київського апеляційного господарського суду від 17 травня 2016 року по справі № 910/18792/15 та виданого на її виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25 травня 2016 року. Зазначене також підтверджується банківськими виписками позивача про сплату коштів, у яких у графі «Призначення платежу» вказано про «Сплату заборгованості за рішенням суду у справі № 910/18973/15, в порядку угоди від 29/07/2016, без ПДВ» та ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 вересня 2016 року, 5 жовтня 2016 року, 21 листопада 2016 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20 грудня 2016 року у справі № 910/18973/15.

З огляду на зазначене відповідач просить суд відмовити у позовних вимогах у повному обсязі.

У судовому засіданні 22.03.2017 оголошувалась перерва до 05.04.2017.

04.07.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав письмові пояснення по суті спору.

У судовому засіданні представник позивача на виконання вимог ухвали суду надав для долучення платіжні доручення, позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача заперечували проти позовних вимог, з підстав наведених у відзиві та письмових поясненнях.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 у справі № 910/18973/15, яка залишена постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2016, позовні вимоги за первісним позовом задоволено у повному обсязі, вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-ІНВЕСТ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)» 5 358 644,74 грн - заборгованості за транспортно-експедиторські послуги, 869 488,13 грн - відшкодування витрат по сплаті детеншен, 1 439 134,30 грн- відшкодування витрат за простій шассі, 2 237 460,66 грн - пені, 145 832,15 грн. - 3% річних, 849 775,97 грн. - інфляційних втрат та 73 080,00 грн - витрат по сплаті судового збору.

В подальшому, сторони уклали угоду від 29.11.2016 про виконання судового рішення у справі № 910/18973/15 (надалі - угода), пунктом 1 якої узгодили, що сторона - 1 (ТОВ «РМ-Інвест») зобов'язується сплатити грошові кошти в розмірі 10 939 737,58 грн. стороні - 2 (ТОВ «ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)» за певним графіком здійснення платежів.

За твердженням позивача вказана угода не відповідач вимогам ст. 84,116,119, 120 ГПК України та ст.ст. 3,33 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки даною угодою сторонами змінено порядок та спосіб виконання рішення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В силу ст.ст. 626, 628, 627 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з приписами ст. 32 ГПК України доказами у справі є фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці докази оцінюються судом на основі всебічності, повноти й об'єктивності усіх обставин справи у своїй сукупності відповідно до положень ст. 43 ГПК України.

У відповідності до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено).

У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Як встановлено судом, у постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2017 у справі № 910/20160/16 колегією суддів вже надано правову оцінку угоди від 29.07.2016, зокрема у мотивувальній частині постанови зазначено: «…Угода за своєю правовою природою є мировою угодою, що укладена сторонами в процесі виконання судового рішення, та спрямована на домовленість сторін стосовно розстрочення виконання судового рішення.

Разом з тим, Угода не передбачає можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог.

Колегія суддів зазначає, що мирова угода на стадії виконання рішення суду є правочином, направленим не на припинення або зміну цивільно-правових відносин, оскільки спір вже врегульований судовим рішенням, яке набрало законної сили, а на обов'язок виконання судового рішення на умовах такої мирової угоди, що в свою чергу відрізняє її від новації.

Враховуючи викладене, мирова угода в процесі виконання судового рішення не може стосуватись питань про визначення фактичних обставин та відповідних правовідносин. Основною метою такої угоди є встановлення (зміна) способу та порядку виконання ухваленого судового рішення, що може ґрунтуватись на взаємних поступках і стосуватись лише прав та обов'язків сторін, а також предмета спору.

Відповідно до ст.115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Виконання судового рішення є невід'ємною стадією судового процесу, а тому домовленість сторін щодо зміни способу виконання судового рішення, відстрочки або розстрочки його виконання, повинні відбуватися не інакше, як на підставах та у порядку, визначеному ГПК України та законом України "Про виконавче провадження", який регулює умови і порядок виконання рішень судів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України "Про виконавче провадження" сторони мають право укласти мирову угоду про закінчення виконавчого провадження, яка визнається судом.

Пунктом 2 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Питання затвердження мирової угоди, укладеної сторонами в процесі виконання судового рішення, як і питання надання відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання судового рішення, вирішується виключно судом в порядку, передбаченому ст.121 ГПК України.

Матеріали справи не містять, а сторонами не надано доказів звернення до суду із заявою про затвердження укладеної ними в процесі виконання рішення суду угоди про порядок погашення боргових зобов'язань, яка по суті є мировою угодою, і така угода судом не затверджувалася. Таким чином, зазначена угода, до її затвердження судом, не породжує для сторін жодних юридичних наслідків».

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

З урахуванням викладеного у суду відсутні підстави для повторного доказування неукладеності спірної угоди, у зв'язку з не затвердженням її судом, адже існування даної обставини підтверджує судове рішення, а саме постанова Київського господарського апеляційного суду від 14.02.2017 у справі № 910/20160/16 у спорі, що виник між тими ж сторонами.

Як зазначено у п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Крім того, суд вважає за необхідне зауважити, що згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Суд зауважує, що позивачем а ні в позовній заяві, а ні на виконання вимоги суду, так і не було доведено та не вказано в чому полягає порушення його права відповідачем при укладенні спірної угоди.

З огляду на зазначене все вище, суд відмовляє Товариствe з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» у позовній вимозі щодо визнання недійсної угоди про виконання судового рішення у справі.

Не підлягає задоволенню і вимога позивача про застосування реституції у вигляді стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 9 230 403,60 грн, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, сплата позивачем коштів на користь відповідача відбувалася, зокрема на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 року у справі № 910/18792/15. Так, у платіжних дорученнях, завірені копії яких містяться у матеріалах справи (а саме: №6097 від 19.08.2016р. на суму 50000,00 грн., №6708 від 29.08.2016р. на суму 50000,00 грн., №6584 від 16.08.2016р. на суму 211866,80 грн., №4650 від 29.07.2016р. на суму 2051200,80 грн., №5061 від 05.08.2016р. на суму 2051200,80 грн., №5653 від 12.08.2016р. на суму 2051200,80 грн., №6004 від 18.08.2016р. на суму 50000,00 грн., №6182 від 22.08.2016р. на суму 140000,00 грн., №6219 від 22.08.2016р. на суму 101866,80 грн., №6291 від 23.08.2016р. на суму 30000,00 грн., №6455 від 25.08.2016р. на суму 100000,00 грн., №6827 від 50000,00 грн., №6298 від 31.08.2016р. на суму 60000,00 грн., №7053 від 01.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7179 від 02.09.2016р. на суму 81866,80 грн., №7308 від 05.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7418 від 06.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7526 від 07.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7690 від 09.09.2016р. на суму 41866,80 грн., №7819 від 12.09.2016р. на суму 341866,80 грн., №8305 від 16.09.2016р. на суму 50000,00 грн., №8431 від 19.09.2016р. на суму 2914866,80 грн., від 22.09.2016 № 8759 на суму 341 866,80 грн, № 9341 від 03.10.2016 р. 341 866,80 грн, № 9748 від 12.10.2016 р. на суму 341 866,80 грн), у графі «Призначення платежу» вказано про «Сплату заборгованості за рішенням суду у справі № 910/18973/15, в порядку угоди від 29/07/2016, без ПДВ».

Судом також встановлено, що сплата позивачем на користь відповідач грошових коштів у розмірі 9 230 403,60 грн, саме за рішенням суду у справі 910/18973/15, підтверджується ухвалами суду від 21.09.2016, 05.10.2016, 21.11.2016 у справі № 910/18973/15, якими визнавався таким, що не підлягає виконанню в частині наказ Господарського суду міста Києва від 25 травня 2016 року у справі № 910/18973/15.

Зокрема, в ухвалі суду від 21.09.2016 судом встановлено, що «при розгляді поданої боржником заяви, пояснень боржника в судовому засіданні та матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до платіжних доручень №6097 від 19.08.2016р. на суму 50000,00 грн., №6708 від 29.08.2016р. на суму 50000,00 грн., №6584 від 16.08.2016р. на суму 211866,80 грн., №4650 від 29.07.2016р. на суму 2051200,80 грн., №5061 від 05.08.2016р. на суму 2051200,80 грн., №5653 від 12.08.2016р. на суму 2051200,80 грн., №6004 від 18.08.2016р. на суму 50000,00 грн., №6182 від 22.08.2016р. на суму 140000,00 грн., №6219 від 22.08.2016р. на суму 101866,80 грн., №6291 від 23.08.2016р. на суму 30000,00 грн., №6455 від 25.08.2016р. на суму 100000,00 грн., №6827 від 50000,00 грн., №6298 від 31.08.2016р. на суму 60000,00 грн., №7053 від 01.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7179 від 02.09.2016р. на суму 81866,80 грн., №7308 від 05.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7418 від 06.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7526 від 07.09.2016р. на суму 100000,00 грн., №7690 від 09.09.2016р. на суму 41866,80 грн., №7819 від 12.09.2016р. на суму 341866,80 грн., №8305 від 16.09.2016р. на суму 50000,00 грн., №8431 від 19.09.2016р. на суму 2914866,80 грн. підтверджується сплата боржником на виконання наказу господарського суду м. Києва № 910/18973/15 від 25.05.2016р. суми боргу в розмірі 8204803,40 грн.

Враховуючи зазначені обставини, які свідчать, що обов'язок боржника за рішенням господарського суду з оплати на користь стягувача 10973416,95 грн. боргу відсутній в частині стягнення 8204803,40 грн, то наказ господарського суду міста Києва №910/18973/15 від 25.05.2016р. відповідно до вимог ч. 4 ст. 117 ГПК України слід визнати таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 8204803,40 грн».

В ухвалі від 05.10.2016 судом встановлено, що « 22.09.2016 ТОВ «РМ-Інвест» добровільно сплатило ТОВ «ДХЛ Логістика (Україна)» грошові кошти у сумі 341 866,80 грн., що підтверджується платіжним доручення від 22.09.2016 № 8759 на суму 341 866,80 грн. з призначенням платежу «сплата заборгованості за рішенням суду у справі № 910/18973/15 у порядку Угоди від 29/07/16 без ПДВ.

Таким чином, заявник документально підтвердив сплату на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 25.05.2016 зі справи № 910/18973/15 грошових коштів у сумі 341 866,80 грн.

Враховуючи вказані обставини, які свідчать про те, що обов'язок боржника за рішенням господарського суду з оплати на користь стягувача відсутній в частині стягнення 341 866,80 грн., то наказ Господарського суду міста Києва від 25.05.2016 №910/18973/15 відповідно до вимог частини четвертої статті 117 ГПК України слід визнати таким, що не підлягає виконанню в частині стягнення 341 866,80 грн».

В ухвалі від 21.11.2016 судом встановлено, що «боржник - ТОВ "РМ-Інвест" частину заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" за виданим наказом від 25.05.2016 р. частково сплатив, а саме - на суму 683 733,60 грн., що підтверджується платіжними дорученнями № 9341 від 03.10.2016 р., № 9748 від 12.10.2016 р.

З огляду на вказані обставини та зважаючи на той факт, що обов'язок заявника перед ТОВ "ДХЛ ЛОГІСТИКА (УКРАЇНА)" за судовим наказом у даній справі на суму 683 733,60 грн. відсутній, колегія суддів вважає, що заява ТОВ "РМ-Інвест" підлягає задоволенню, а наказ № 910/18973/15 від 25.05.2016 р. - таким, що не підлягає виконанню в частині суми 683 733,60 гр.».

Відтак, в силу приписів ст. 35 ГПК України у суду відсутні підстави для повторного доказування встановлених вже обставин.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.04.2017

Суддя Пукшин Л.Г.