ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017 р. Справа №917/20/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Укртранснафта", 01133, м. Київ, вул. Кутузова, 18/7

до Публічного акціонерного товариства "Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія "Укртатнафта", 39609, Полтавська область, м. Кременчук, вул. Свіштовська, 3

про стягнення заборгованості

Колегія суддів у складі головуючого судді Геті Н.Г.

судді Білоусова С.М.

судді Паламарчука В.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату виготовлення повного тексту рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 в сумі 172 030 357,60 грн., з яких: 101 719 245,55 грн. залишок авансового платежу; 16 067 814,00 грн. штраф згідно п. 6.3 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13; 20 888 158,20 грн. пеня згідно п. 6.3 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 за період з 31.12.2014 р. по 30.06.2015 р.; 10 171 924,55 грн. пеня згідно п. 6.2 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 за період з 22.05.2015 р. по 22.11.2015 р.; 5 559 723,15 грн. три відсотки річних згідно ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 22.05.2015 р. по 16.03.2017 р.; 17 623 492,75 грн. інфляційні втрати згідно ст. 625 ЦК України за період з 22.05.2015 р. по 16.03.2017 р.

В ході розгляду справи позивачем були подані заяви про збільшення розміру позовних вимог від 01.02.2016 р. № 04-01/59/385, від 21.06.2016 р. № 04-01/274/2823, від 05.08.2016 р. № 04-01/318/3634, від 02.09.2016 р. № 04-01/349/4035 та від 17.03.2017 р. № 04-01/60/1126.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Зазначені заяви приймаються судом. Подальший розгляд справи здійснюється в межах вимог, заявлених у заяві від 17.03.2017 р. № 04-01/60/1126.

В п. 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що у разі прийняття судом зміни (у бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

21.03.2016 р. за клопотанням відповідача від 30.01.2016 р. № 14/11-66 та позивача від 15.03.2016 р. № 04-01/148/1103 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 910/24390/15 за первісним позовом ПАТ «Укртатнафта» до ПАТ «Укртранснафта» про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором оренди резервуарних ємностей від 01.04.2015 р. № 669/8/2107 та за зустрічним позовом ПАТ «Укртранснафта» до ПАТ «Укртатнафта» про визнання удаваним та недійсним вказаного договору.

14.06.2016 р. провадження у справі було поновлено за клопотанням позивача в звязку з набранням законної сили постанови Київського апеляційного господарського суду від 26.04.2016 р. у справі № 910/24390/15.

22.06.2016 р. за клопотанням позивача справу призначено до колегіального розгляду. Протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів визначений склад колегії суддів: головуючий суддя Гетя Н.Г., суддя Ореховська О.О., суддя Іванко Л.А.

09.08.2016 р. розпорядженням № 108 призначений повторний автоматизований розподіл справи у звязку з відпусткою членів колегії. Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів визначений склад колегії суддів: головуючий суддя Гетя Н.Г., суддя Бунякіна Г.І., суддя Паламарчук В.В.

10.10.2016 р. за клопотанням відповідача строк вирішення спору продовжений на пятнадцять днів.

25.10.2016 р. за клопотанням відповідача від 08.08.2016 р. № 14/11-544 провадження у справі було зупинено до набрання законної сили рішенням у справі № 910/9398/16 за позовом ПАТ «Укртатнафта» до ПАТ «Укртранснафта» про стягнення вартості послуг зберігання.

23.11.2016 р. постановою Харківського апеляційного господарського суду було задоволено апеляційну скаргу позивача та скасовано ухвалу господарського суду Полтавської області від 25.10.2016 р. про зупинення провадження у справі, справу направлено до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 09.12.2016 р. визначений склад колегії суддів: головуючий суддя Гетя Н.Г., суддя Білоусов С.М., суддя Паламарчук В.В.

Ухвалою суду від 16.12.2016 р. провадження у справі зупинено, матеріали справи направлені до Вищого господарського суду України.

07.02.2017 р. постановою Вищого господарського суду України залишено без змін постанову Харківського апеляційного господарського суду від 23.11.2016 р.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 02.03.2017 р. провадження у справі було поновлено, справу призначено до розгляду.

Представник позивача у судових засіданнях позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 29.02.2016 р. № 14/11-128 та письмових пояснень від 06.10.2016 р. № 14/11-716, залучених до матеріалів справи.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain) від 07.07.1989 р.).

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення встановленого ст. 69 ГПК України строку вирішення спору, суд спір розглядається за наявними матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши подані докази, суд встановив:

22.05.2013 р. між позивачем і відповідачем був укладений договір купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13, згідно п. 1.1 та п. 1.2 якого ПАТ «Укртатнафта» зобовязалося поставити для ПАТ «Укртранснафта» 30 тис. тонн нафти сирої казахських родовищ (еквівалент нафти сорту Tengiz Crude Oil Light), а ПАТ «Укртранснафта» прийняти і оплатити товар.

Укладений між сторонами договір повністю відповідає ст. 655 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір, згідно ч. 2 ст. 11 та згідно ст. 626 Цивільного кодексу України, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків. З приписами даної статті Цивільного кодексу України кореспондують норми ст. 174 Господарського кодексу України, відповідно до якої господарські зобовязання можуть виникати, в тому числі, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно п. 4.2 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 покупець може здійснювати оплату за товар в розмірі 80-100 % вартості товару впродовж 10 (десяти) банківських днів з дати укладання даного договору. Факт перерахування позивачем на користь відповідача грошових коштів в сумі 469 747 081,42 грн. документально підтверджується платіжними дорученнями ПАТ «Укртранснафта» від 31.05.2013 р. № 24106, від 25.07.2014 р. № 32531, від 29.07.2014 р. № 140729, від 29.07.2014 р. № 33034, від 29.07.2014 р. № 33035, від 21.08.2014 р. № 35986, від 21.08.2014 р. № 35987, від 21.08.2014 р. № 35988, від 21.08.2014 р. № 35990.

Термін поставки товару, згідно п. 11.2 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 (в редакції додаткової угоди від 08.01.2014 р. № 3) до 31.12.2014 р. Згідно п. 9.1 Договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 (в редакції додаткової угоди від 30.07.2013 р. № 2) строк дії даного договору 24 місяця з моменту укладення договору, тобто до 22.05.2014 р.

Договір, згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязання.

Відповідно до письмових вказівок позивача частина авансового платежу в розмірі 50 899 917,76 грн. була повернута на розрахунковий рахунок ПАТ «Укртранснафта» (згідно платіжних доручень ПАТ «Укртатнафта» від 16.12.2013 р. № 14257, від 28.11.2014 р. № 26770, від 15.12.2014 р. № 27349, від 27.01.2015 р. № 764), а частина зарахована в погашення зустрічних однорідних вимог згідно листів ПАТ «Укртранснафта» від 03.03.2014 р. № 23-00/53/730, від 10.04.2014 р. № 23-00/141/1335, від 31.10.2014 р. № 23-00/4202, від 08.12.2014 р. № 23-00/402/4776, від 05.01.2014 р. № 23-00/2/14, від 12.02.2015 р. № 23-00/43/570, від 02.03.2015 р. № 23-00/75/881, від 05.03.2015 р. № 23-00/110/956, від 02.04.2015 р. № 23-00/122/1429, від 02.04.2015 р. № 23-00/123/1435.

Таким чином, на підставі наданих сторонами документів суд встановив, що залишок грошових коштів, перерахованих позивачем в якості попередньої оплати товару на підставі п. 4.2 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13, станом на момент закінчення строку дії договору становив 92 590 403, 31 грн.

Згідно ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України у відповідача виникло зобовязання повернути майно (грошові кошти), що належить позивачу. Договір купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 не встановлює строк виконання даного зобовязання, але згідно ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги.

21.07.2015 р. відповідач отримав вимогу позивача (претензію від 16.07.2015 р. № 04-02/230/3169) про повернення залишку суми попередньої оплати в розмірі 92 590 403,31 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України відповідач повинен був виконати вимогу позивача у семиденний строк від дня її предявлення.

24.07.2015 р. відповідач задовольнив вимогу позивача шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 92 590 403,31 грн., що вбачається з заяви ПАТ «Укртатнафта» про зарахування зустрічних однорідних вимог від 24.07.2015 р. №14/02-490, направленої на адресу позивача супровідним листом від 24.07.2015 р. № 14/05-491.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З обставин, встановлених Київським апеляційним господарським судом під час розгляду справи № 910/24390/15 щодо заліку зустрічних однорідних вимог між позивачем та відповідачем на суму 92 590 403,31 грн., вбачається, що даний правочин відповідає вимогам, встановленим законодавства для даного виду правочинів, є одностороннім правочином, який не потребує згоди іншої сторони.

За змістом ст. 601 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Згідно з ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобовязання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобовязань. При цьому, якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобовязання, то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобовязання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом. Відтак, зарахування зустрічної однорідної вимоги здійснюється в силу положень ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України та не повязується із прийняттям такого зарахування іншою стороною.

Чинним законодавством України не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог як одностороннього правочину, а відтак такий правочин вважається вчиненим, а зобовязання, відповідно, припиненим внаслідок заліку однорідних вимог у момент вчинення правочину, тобто у момент реалізації правочину субєктом через його відповідне зовнішнє виявлення.

На підставі вищевикладеного суд встановив, що отримавши вимогу про повернення залишку суми попередньої оплати товару відповідач в межах строків, встановлених ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України задовольнив її шляхом заліку зустрічних однорідних вимог у відповідності з приписами ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України. Відповідно, нарахування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в день на залишок неповернутої суми згідно п. 6.2 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13, трьох відсотків річних на залишок неповернутої суми згідно ст. 625 Цивільного кодексу України та інфляційних втрат згідно ст. 625 ЦК України за невиконання обовязку з повернення суми попередньої оплати товару є безпідставним та необґрунтованим.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно п. 6.3 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 за порушення терміну поставки товару передбачена відповідальність у вигляді пені (0,05 % від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення) та штрафу за прострочення поставки понад 30 календарних діб (7 % від вартості непоставленого товару).

Згідно п. 9.3 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 продовження строку дії даного договору та виконання зобовязань щодо передачі товару можливе у разі виникнення документально підтверджених обєктивних обставин, що спричинили таке продовження.

З огляду на норми Статуту позивача, розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.09.2009 р. № 1483-р «Деякі питання діяльності НАК «Нафтогаз України» та ВАТ «Укртранснафта», Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з транспортування нафти магістральними трубопроводами (затверджених наказом Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 30.09.2005 р. № 88, постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 30.09.2005 р. № 857, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 21.10.2005 р. за № 1245/11525 вбачається, що: метою діяльності позивача є здійснення транспортування, закупівлі, зберігання, переробки, перевалки та реалізації нафти і нафтопродуктів, надання супутніх при цьому послуг резидентам та нерезидентам України, провадження іншої підприємницької діяльності на території України та за її межами з метою отримання прибутку; позивач має право здійснювати закупівлю нафти лише з метою заповнення системи магістральних нафтопроводів; комерційні операції з нафтою, що використовується для виробничо-технологічних потреб, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 4 ст. 612 Цивільного кодексу України прострочення боржника не настає, якщо зобовязання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Згідно ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він не вчинив дій, що встановлені актами цивільного законодавства, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обовязку.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13 відповідач здійснював закупівлю нафти сирої казахських родовищ у компанії Zhaikmunai LLP (Республіка Казахстан), тобто вчинив всі дії, спрямовані на виконання договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13. Але через відсутність у позивача погодження Кабінету Міністрів України на проведення комерційних операцій з нафтою, що використовується для виробничо-технологічних потреб, відповідач не мав підстав передати придбаний Товар покупцю, що свідчить про прострочення кредитора, а не боржника.

Позивач не надав до суду жодних доказів наявності погодження Кабінету Міністрів України, в звязку з чим відсутні правові підстави для покладення на відповідача відповідальності за непостачання товару у вигляді пені та штрафу, встановлених п. 6.3 договору купівлі-продажу нафти сирої від 22.05.2013 р. № 23-00/55-13.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Згідно зі ст. 33 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обовязки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. Згідно положень ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом надана належна оцінка доказам та поясненням представників сторін щодо судової справи № 910/24390/15 (за результатами якої був визнаний недійсним договір оренди резервуарних ємностей від 01.04.2015 р. № 669/8/2107, укладений між позивачем та відповідачем) та судової справи № 910/23904/15 (за результатами якої був визнаний недійсним договір оренди резервуарних ємностей від 18.03.2015 р. № ОР-15-19, укладений між позивачем та ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття»).

Згідно ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 92 590 403,31 грн. (на підставі заяви ПАТ «Укртатнафта» від 24.07.2015 р. №14/02-490) та відступлення права вимоги на суму 9 128 842,24 грн. (на підставі договору від 02.04.2015 р. № 1215-0204-02) на момент вчинення вказаних правочинів повністю відповідали вимогам законодавства. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів скасування або визнання недійсними вказаних правочинів, зокрема в результаті застосування наслідків недійсності договору оренди резервуарних ємностей від 01.04.2015 р. № 669/8/2107, укладеного між позивачем та відповідачем (в частині зарахування 92 590 403,31 грн.) та договору оренди резервуарних ємностей від 18.03.2015 р. № ОР-15-19, укладеного між позивачем та ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» (в частині зарахування 9 128 842,24 грн.).

З пояснень учасників судового процесу та з відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що на момент розгляду даної справи у Господарському суді м. Києва знаходиться на розгляді справа № 910/9398/16 за позовом ПАТ «Укртатнафта» до ПАТ «Укртранснафта» та справа № 910/13377/16 за позовом ПАТ «Нафтохімік Прикарпаття» до ПАТ «Укртранснафта», які є наслідком визнання недійсними договорів оренди резервуарних ємностей від 01.04.2015 р. № 669/8/2107 та від 18.03.2015 р. № ОР-15-19.

Провадження у вказаних вище справах на даний момент зупинені в звязку з призначенням судових експертиз згідно ухвали Господарського суду м. Києва від 05.12.2016 р. у справі № 910/9398/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/63253300) та ухвали Господарського суду м. Києва від 22.09.2016 р. у справі № 910/13377/16 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/61588344).

За викладених обставин посилання позивача на порушення його прав та інтересів як на момент предявлення позову, так і на момент вирішення справи в частині залишку авансового платежу не знайшли свого підтвердження.

Кожна особа, згідно ст. 55 Конституції України та ст. 15 Цивільного кодексу України, має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обовязковими. Відповідно до ст. 33 ГПК України обовязком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати обєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду чи на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

За викладеного, застосовуючи основні конституційні засади судочинства, принцип верховенства права, виходячи з фактичних обставин справи, зясування природи дійсних правовідносин між сторонами у даному спорі та чинного законодавства України, яке повинно застосовуватися до них при вирішенні спору, господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 32, 33,43,49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові повністю.

Головуючий суддя Н.Г. Гетя

Суддя С.М. Білоусов

Суддя В.В. Паламарчук

Повне рішення складено 10.04.2017 року