ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р. Справа № 920/877/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Камишева Л.М.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 04.01.2017р. № 15-27,

від відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" (вх.№825 Х/2) на рішення господарського суду Сумської області від 27.02.2017р. у справі №920/877/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром", м. Суми,

до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області, м. Суми,

про стягнення 5753,74 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 16.03.2017р. у справі №920/877/16 (суддя Коваленко О.В.) позов задоволено частково. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області на користь Публічного акціонерного товариства Сумихімпром 4740 грн. 58 коп. основного боргу, 156 грн. 10 коп. інфляційних витрат, 65 грн. 67 коп. 3% річних, 1188 грн. 53 коп. судового збору. В іншій частині в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Сумихімпром" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 27.02.2017р. у справі № 920/877/16 в частині відмови щодо стягнення пені в сумі 791,39 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром", а саме: стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області на користь Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" пені в розмірі 791,39 грн.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог позивач з посиланням на вимоги розділу 9 договору оренди державного майна від 24.04.2000р., а також положення п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14, вказує, що штрафна санкція у розмірі 791,39 грн. ПАТ "Сумихімпром" нарахована у відповідності до ст.ст. 526, 610, 611 ЦК України, п. 6 ст. 231 ГК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", у звязку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

На підставі розпорядження секретаря другої судової палати Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2017р. у звязку з відпусткою судді Шутенко І.А. для розгляду справи №920/877/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Бородіна Л.І., суддя Камишева Л.М.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про судове рішення" від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

В судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 11.04.2017р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати оскаржуване рішення господарського суду Сумської області від 27.02.2017р. у справі № 920/877/16 в частині відмови щодо стягнення пені в сумі 791,39 грн. та в цій частині прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" в повному обсязі.

Враховуючи, що наявних в справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обовязковою, а сторони попереджені про те, що у разі неявки представників справа може бути розглянута за наявними в ній документами, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи сторони, заслухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.04.2000р. між Сумським відкритим акціонерним товариством Сумихімпром (іменоване орендодавець) та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області (іменований «орендар») укладено договір оренди державного майна №16, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування нежитлове приміщення загальною корисною площею 566,4 кв.м., яке знаходиться на балансі державного підприємства ВАТ "Сумихімпром", за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 30/1, з метою розміщення офісу.

Згідно з п. 2.1 договору вступ орендаря у володіння та користування майном настає одночасно з підписанням сторонами цього договору та акту прийому-передачі вказаного майна.

Пунктом 10.1 договору визначено, що цей договір діє з 1 травня 2000р. по 1 травня 2009р. Цей договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін за рішенням арбітражного суду у випадках, передбачених чинним законодавством України (п.10.4 договору).

Відповідно до п. 10.6 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору протягом 1 місяця після закінчення строку він вважається продовженим на той самий строк і на умовах, які були передбачені цим договором.

В подальшому до договору оренди від 24.04.2000р. № 16 сторонами було укладено 19 додаткових угод (а.с. 15-24).

Так, відповідно до додаткової угоди № 6 до договору оренди від 24.04.2000р. №16, у звязку з перейменуванням Відкритого акціонерного товариства "Сумихімпром" на Публічне акціонерне товариство "Сумихімпром", на основі рішення річних зборів акціонерів (протокол № 1-р від 11.04.2011), до всього тексту договору застосовано наступні зміни: змінено ВАТ "Сумихімпром" на ПАТ "Сумихімпром".

Рішенням господарського суду Сумської області від 03.12.2015р. у справі №920/1053/15, залишене в силі постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.02.2016р., договір оренди державного майна від 24.04.2000 № 16, який укладений між Публічним акціонерним товариством Сумихімпром та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Сумській області, розірвано.

Як зазначає ПАТ "Сумихімпром", в період з 18.07.2015р. по 25.02.2016р. відповідачем в порушення умов договору не здійснено відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги, у звязку з чим утворилась заборгованість за водопостачання, водовідведення та електропостачання в розмірі 4740 грн. 58 коп.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною першої статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 3.2 договору (в редакції додаткової угоди № 18 до договору оренди від 24.04.2000р. № 16) орендар здійснює відшкодування витрат орендодавця за надання комунальних послуг з обслуговування орендованого майна: - за водопостачання та водовідведення, а також за електропостачання (по показниках лічильників) згідно наданих рахунків. Кошти перераховуються відповідачем щомісячно на поточний рахунок позивача. Орієнтовна сума зазначених витрат на ІІ квартал 2015 складає 2950 грн. 00 коп.: за водопостачання та водовідведення 700 грн. 00 коп. та за електропостачання 2250 грн. 00 коп. Сума витрат може бути зменшена або збільшена в залежності від фактичного споживання. Обсяг фактичного споживання встановлюється згідно з показниками засобів обліку.

Як встановлено судом першої інстанції, матеріали справи містять докази надсилання відповідачу рахунків на оплату за водопостачання та водовідведення, електропостачання, як це передбачено умовами договору, проте вони залишені неоплаченими, що не заперечується самим відповідачем (а.с. 25-45).

Позивачем надіслано на адресу відповідача лист-претензію від 16.03.2016р. №15-1151 з вимогою про сплату заборгованості в розмірі 4740 грн. 58 коп., яка отримана відповідачем 21.03.2016р., що підтверджується копією повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 46,47).

Також, позивачем на адресу відповідача була направлено повторна претензія від 29.06.2016р. №15-3007, яка з боку останнього виконана не була (а.с. 48,49).

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Як встановлено господарським судом апеляційної інстанції доказів сплати боргу в сумі 4740,58 грн. або обґрунтованих заперечень вимогам позивача відповідачем надано не було, у звязку з чим місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про правомірність позовних вимог в цій частині як таких, що підлягають задоволенню.

Враховуючи визначені контрагентами в договорі порядок та строки оплати відшкодування витрат орендодавця за надання комунальних послуг з обслуговування орендованого майна, приймаючи до уваги встановлені в межах розгляду справи № 920/1053/15 обставини в порядку ч. 3 ст. 35 ГПК України щодо передання орендодавцем нежитлового приміщення загальною корисною площею 566,4 кв.м, яке знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Харківська, 30/1, за укладеним правочином, строк проведення вищезазначених витрат є таким, що настав.

Відповідно до п. 2 ст. 625 чинного Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань передбачено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю.

Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Враховуючи те, що договором не встановлено іншого розміру процентів, а судом встановлено факт порушення з боку відповідача грошового зобовязання, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 156,10 грн. інфляційних збитків та 65,67 грн. 3% річних в період з 21.03.2016р. по 05.09.2016р.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь ПАТ "Сумихімпром" 791,39 грн. пені, нарахованої у звязку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобовязання по відшкодуванню витрат з утримання орендованого майна, судова колегія зазначає наступне.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині ПАТ "Сумихімпром" посилається на вимоги Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, статтею 3 якого передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В той же час, відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на п. 5.8. договору, яким встановлено, що відповідач зобовязаний укласти додаткову угоду до договору про відшкодування витрат, повязаних з утриманням орендованого майна (експлуатаційні витрати, оплата за користування електроенергією, водою і каналізацією, теплоенергією), з огляду на те, що відповідач є органом державної влади, фінансується з державного бюджету та є розпорядником бюджетних коштів; реєстрація та облік бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів здійснюється органами Державної казначейської служби України відповідно до вимог ст. 48 Бюджетного кодексу України та Порядку реєстрації та обліку бюджетних зобовязань розпорядників бюджетних коштів та одержувачів бюджетних коштів в органах Державної казначейської служби України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 02.03.2012р. №309 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.03.2012р. за N 419/20732.

На виконання пункту 5.8 договору оренди державного майна №16 відповідач неодноразово звертався до позивача з пропозиціями укласти відповідну додаткову угоду, а саме: листами від 24.11.2015р. №11-02-04810, від 10.12.2015р. №11-02-05084, листом від 96.04.2016р. №11-02-01385 позивачу направлено для підписання проект договору про відшкодування витрат балансоутримувача на оплату комунальних послуг, проте позивачем не вчинено жодних дій щодо підписання відповідної додаткової угоди до договору.

З цього приводу судова колегія зазначає, що відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Частина 2 статті 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2.1 постанови Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини.

Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Передбачене частиною шостою статті 231 ГК України формування відповідальності за порушення грошових зобов'язань, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи заявлені апеляційні вимоги, застосовується, якщо інше не узгоджено сторонами в договорі або не передбачено законом.

Разом з тим застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 ГК, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом: якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу (абзац 4 пункту 2 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. N 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів").

Штрафні санкції, передбачені абзацом третім частини другої статті 231 ГК України, застосовується за допущене прострочення виконання лише негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій (підпункт 2.2 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Судом встановлено, що сторони не передбачили в договорі оренди державного майна від 24.04.2000р. № 16 нарахування пені за порушення виконання грошового зобовязання, а також положення ст. 231 ГК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, отже вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 791,39 грн. пені є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а рішення господарського суду Сумської області від 27.02.2017р. у справі №920/877/16 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Сумихімпром" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 27.02.2017р. у справі №920/877/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12.04.2017р.

Головуючий суддя В.В. Лакіза

Суддя Л.І. Бородіна

Суддя Л.М. Камишева