РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017Справа №910/2300/17
За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос"

До Аграрного фонду

Про стягнення 3 582 569,29 грн.

Суддя Лиськов М.О.

Представники :

від позивача: Гриня Ю.П. (дов. Від 07.06.2017)

від відповідача: Делявська Г.М. (дов. № 586 від 03.01.2017)

В судовому засіданні 02.03.2016, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

13.02.2017 до канцелярії Господарського суду м. Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (надалі - позивач) до Аграрного фонду (надалі - відповідач) про стягнення 3 582 569,29 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/2238/17, розгляд справи призначено на 13.03.2017.

В судове засідання, призначене на 13.03.2017, представник позивача з'явився, надав пояснення по суті справи.

В судове засідання, призначене на 13.03.2017, представник відповідача з'явився, надав пояснення по суті справи, окрім того заявив клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Старшого слідчого в особливо важких справах управління з розслідування особливо важливих справ Головного слідчого слідчого управління Генеральної прокуратури України Кислого .

13.03.2017 ухвалою суду відмовлено в клопотанні про залучення третьої особи та відкладено розгляд справи на 05.04.2017.

В судове засідання, призначене на 05.04.2017, з'явився представник позивача та підтримав позовні вимоги.

В судове засідання, призначене на 05.04.2017, представник відповідача з'явився, проти задоволення позову заперечував.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 811 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2014 року між сторонами був укладений договір, за умовами якого Фонд передав, а Товариство прийняло на відповідальне відокремлене зберігання цукор згідно з ДСТУ 4245:2003 за фактичною вагою в кількості 59 278 тонн 655 кг.

Даний правочин підписаний повноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками. Строк дії даного договору - до 31 грудня 2015 року, але в будь-якому разі до повного виконання сторонами зобов'язань за ним.

Пунктом 3.6. вищевказаного договору передбачено обов'язок Поклажодавця своєчасно відшкодувати витрати за надані йому послуги на підставі актів, зміст та форма яких відповідають чинному законодавству України.

Згідно п.4.1. Розрахунки за надані послуги по зберіганню проводяться в грошовій формі (в гривнях) з урахуванням податку на додану вартість шляхом перерахування на поточний рахунок Зберігана, вказаний в розділі 11 даного Договору.

Уклавши даний договір в п. 4.6. Сторони погодили ціну договору, яка становить: 740 983 гривень 19 коп. (Сімсот сорок тисяч дев'ятсот вісімдесят три гривні 19 коп.), в т.ч. ПДВ (20%) - 123 497 гривень, 20 копійок.

Ціна передбачена п. 4.6. вищевказаного Договору обумовлюється умовами п. 4.2 даного Договору, відповідно до якого тариф за надання послуг по зберіганню становить 12, 50 грн. за одну тонну в місяць з урахуванням ПДВ.

31.12.2015 року вищевказаний договір складського зберігання цукру № 1 ц від 30 січня 2014 року припинив свою дію.

Станом на день розгляду справи майно Поклажодавця (цукор-пісок) продовжує зберігатись с складських приміщеннях ТОВ «ВКФ «Амос» за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22.

Протягом 2014-2015 по лютий 2016 років, відбулись відвантаження цукру-піску за дозволами ДСБУ «Аграрний фонд» в результаті чого станом на 17.03.2016 залишок цукру-піску на складах ТОВ «ВКФ «Амос» складав: 47 550, 805 тонн.

Починаючи з 17.03.2016 року, на території складських приміщень ТОВ «ВКФ «Амос» розташованих за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 Генеральною прокуратурою України на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 03.02.2016 року, розпочато слідчі дії в рамках кримінального провадження № 0000588 від 26.02.2016 року, шляхом проведення обшуку, вилучення та вивезення цукру-піску, який виявлений на вищевказаних складах та належить ДСБУ «Аграрний фонд», а також переміщення цукру - піску який належить ДСБУ «Аграрний фонд», та являється речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000016, до складів, які орендуються ПАТ «Агарний фонд» за адресою: вул. Привокзальна, 21 м. Бориспіль Київської області.

Одночасно з проведенням слідчих дій Генеральною прокуратурою України в період часу з 17.03.2016 року по 18.05.2016 року, з території складських приміщень за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Підприємницька, 22 відбувались відвантаження та вивезення цукру - піску в рамках товарної інтервенції, яку здійснював відповідач - Аграрний фонд.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною 1, 2 статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Відповідно до приписів статті 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого договором. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (частина 1 статті 946 ЦК України).

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В обґрунтування наведених у відзиві на позовну заяву заперечень, Фонд, зокрема, посилався на відсутність доказів наявності у Товариства на зберіганні обумовленої договором кількості цукру. Водночас такі доводи відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи складськими довідками Товариства про наявність у нього на зберіганні цукру-піску відповідача в спірний період, а також актами наявності цукру від 20 серпня 2015 року та від 8 жовтня 2015 року, в яких міститься підпис уповноваженої особи Фонду.

Разом із цим судом встановлено, що вищезазначений договір зберігання діяв до 31 грудня 2015 року. Дана обставина також не заперечувалася представниками сторін у судовому засіданні. Отже, положення даної угоди щодо строків та порядку оплати розповсюджували свою дію лише на правовідносини, що виникли до вищезазначеної дати. Відповідно до листа №17/1/4-28229-16 від 10.11.2016 Генеральної прокуратури України відповідач не обмежений в праві вивезення цукру-піску, разом з тим, вказаний цукор не було переміщено з складських приміщень позивача.

Враховуючи те, що сума основного боргу в розмірі 3 582 569,29 грн. за надані Товариством послуги по зберіганню цукру за договором за період з березня 2016 року по грудень 2016 року, підтверджена належними доказами, наявними в матеріалах справи, і Фонд на момент прийняття рішення не надав документи, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог Товариства до відповідача про стягнення вказаної суми основного боргу, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 946 ЦК України, якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

За приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 34 ГПК України).

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Аграрного фонду (01001, місто Київ, вулиця Бориса Грінченка, будинок 1, ідентифікаційний код 33642855) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ "Амос" (07400, Київська область, місто Бровари, вулиця Підприємницька, будинок 22, ідентифікаційний код 34899817) 3 582 569 грн. 29 коп. основного боргу, а також 53 738 грн. 54 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.04.2017 року

Суддя М.О. Лиськов