КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. Справа№ 910/21818/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Гончарова С.А.

Суліма В.В.

в судове засідання з'явились представники:

від позивача: Ньорба О.М. - дов. 30.01.2017 від 792/03;

від відповідача: Габріель Я.В. - дов. від 11.11.2016 б/н;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Чинбар"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2016

у справі № 910/21818/15 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства „Брокбізнесбанк"

до Публічного акціонерного товариства „Чинбар"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Національний банк України

про стягнення 664 740 467,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство „Брокбізнесбанк" з позовом до Публічного акціонерного товариства „Чинбар" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 24.09.2009 № 23-09-980-KL в розмірі 664 740 467,52 грн.

Ухвалою від 16.10.2015 Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Національний банк України.

Рішенням від 22.11.2016 Господарський суд міста Києва позов задовольнив частково. Провадження у справі в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства „Чинбар" 211 800 000,00 грн. припинив. Стягнув з Публічного акціонерного товариства „Чинбар" на користь Публічного акціонерного товариства „Брокбізнесбанк" суму боргу по процентах за користування кредитом в розмірі 68 347 211,21 грн., 3% річних за прострочення сплати кредиту в розмірі 4 108 339,73 грн.; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом в розмірі 870 978,16 грн.; втрати від інфляції за прострочення сплати основної суми кредиту в розмірі 83 237 400,00 грн.; втрати від інфляції за прострочення сплати процентів в розмірі 20 576 675,04 грн..; пеню за прострочення сплати кредиту в розмірі 49 369 709,58 грн., пеню за прострочення сплати процентів в розмірі 5 906 037,52 грн. В іншій частині позову відмовив. Стягнув з Публічного акціонерного товариства „Чинбар" в дохід Державного бюджету суму судового збору в розмірі 73 080,00 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2016 у справі № 910/21818/15 в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.12.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Гаврилюк О.М., судді Коротун О.М., Сулім В.В. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи № 910/21818/15 на 24.01.2017.

На підставі ст. 86 ГПК України ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 розгляд справи № 910/21818/15 призначено на 09.02.2017.

У зв'язку з перебуванням судді-учасника колегії Коротун О.М. на лікарняному, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.02.2017, визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), судді: Гончаров С.А., Сулім В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 прийнято матеріали справи № 910/21818/15 з розгляду апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства „Чинбар" на рішення господарського суду міста Києва від 22.11.2016 до свого провадження.

24.01.2017 відповідачем через відділ канцелярії суду подано клопотання про зупинення провадження у справі № 910/21818/15 у зв'язку із розглядом Господарським судом міста Києва справи № 910/22601/16 перебувають вимоги про визнання припиненими з 28.10.2016 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язань ПАТ "Чинбанр" перед ПАТ "Брокбізнесбанк" зі сплати процентів за користування кредитом за кредитним договором № 23-09-980-KL від 24.09.2009 на суму 3 270 000,00 грн. (період з 27.01.2014 по 26.02.2014) та 798 616,13 грн. (період 27.02.2014 по 26.03.2014). Також у даній справі, серед іншого, розглядається вимога ПАТ "Брокбізнесбанк" про стягнення з ПАТ "Чинбар" цих же сум процентів за користування кредитом у вищевказані періоди.

Апеляційний господарський суд, розглянувши подане клопотання, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, враховуючи те, що 24.02.2017 Господарським судом міста Києва прийнято рішення у справі № 910/22601/16, яким у позові ПАТ "Чинбар" відмовлено повністю. Також, апеляційний господарський суд зазначає, що відповідач, у будь-якому випадку, не позбавлений права та можливості звернутись із заявою про перегляд справи за нововиявленими обставинами.

На підставі ст.ст. 77, 99 ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 та 09.03.2017 відкладено розгляд апеляційної скарги у справі № 910/21818/15 на 09.03.2017 та 23.03.2017, відповідно.

У судовому засіданні 23.03.2017 представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечив, з підстав, викладених, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник відповідача у судовому засіданні 23.03.2017 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 у справі № 910/21818/15 в частині задоволення позову, в цій частині прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову, а в іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 у справі № 910/21818/15 залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання 21.03.2017 не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2016 у справі № 910/18779/16 в апеляційному порядку, за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, за наявними матеріалами справи.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, письмових додаткових пояснень, заслухавши представників позивача та відповідача, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 24.09.2009 між Закритим акціонерним товариством "Чинбар" та Публічним акціонерним товариством "Брокбізнесбанк" укладено кредитний договір № 23-09-980-KL.

Згідно із Статутом Публічного акціонерного товариства "Чинбар", зареєстрованим 15.04.2011 за № 2001421, Товариство є єдиними правонаступником Закритого акціонерного товариства "Чинбар".

У п. 1.1 договору № 23-09-980-KL позивач, за договором банк, надає відповідачу, за договором позичальнику, у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.1.1 договору № 23-09-980-KL, в редакції додаткової угоди № 2 від 12.02.2010, кредит надається у вигляді відкличної поновлюваної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 211 800 000,00 грн.

В подальшому позивач та відповідач уклали ряд додаткових угод до Кредитного договору.

Згідно із п. 1.1.2 договору № 23-09-980-KL, в редакції додаткової угоди № 10 від 22.03.2013, термін користування кредитом до 30.03.2015.

Відповідно до п. 3.1.4 договору № 23-09-980-KL позивач може скористатися своїм правом договірного списання з усіх рахунків відповідача в національній та іноземній волюті, відкритих у позивача, заборгованості по нарахованих процентах, комісії, основній сумі кредиту при настанні термінів виконання відповідачем зобов'язань в розмірах, визначених цим договором, а також неустойки, передбачених даним договором.

Також, в забезпечення кредитних зобов'язань, відповідач на підставі іпотечного договору від 24.09.2009, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою O.A. та зареєстровано в реєстрі за № 1648, передав позивачу в іпотеку нежилі приміщення та нежилі будівлі, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Куренівська, буд. 21.

12.02.2010 між позивачем та відповідачем укладено договір банківського вкладу № 02-02-2010 на суму 199 890 000,00 грн., за яким для обліку сум вкладу позивач відкрив відповідачу рахунок № 1000.

Крім того, 12.02.2010 між позивачем та відповідачем укладено договір застави № 23-09-980-KZ, відповідно до якого, заставодавець надає заставодержателю в заставу майнове право вимоги на отримання грошових коштів в сумі 199 890 000,00 грн., які знаходяться на рахунку № 1000 в АТ "Брокбізнесбанк" на підставі договору № 02-02-2010 від 12.02.2010, укладеного між позивачем та відповідачем. Боржником по відношенню до заставодавця є АТ "Брокбізнесбанк", від якого заставодавець має право вимагати грошові кошти на умовах, передбачених депозитним договором.

15.02.2010 позивач перерахував на користь відповідача кредитні кошти у розмірі 210 000 000,00 грн., з яких 199 890 000,00 грн. у цей же день були перераховані на депозитний рахунок № 1000 у позивача.

В ч.1 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено в ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого саме роду та такої саме якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 6.1 договору № 23-09-980-KL позивач має право вимагати від відповідача дострокового повернення заборгованості за цим договором в повному обсязі у наступних випадках: прострочення сплати чергового платежу по кредиту та процентів за користування кредитом; незгоди відповідача з пропозицією позивача про зміну процентної ставки за користування кредитом та/або не підписання ним відповідної додаткової угоди згідно із умовами цього договору; використання кредиту не за цільовим призначенням; виникнення обставин, які за обгрунтованим висновком позивача призведуть до того, що відповідач не виконає свої зобов'язання по цьому договору; неподання відповідачем, на вимогу позивача, даних, що стосуються його фінансового стану; невиконання відповідачем будь-яких умов цього договором.

Для реалізації цього права позивач надсилає письмове повідомлення відповідачу із відповідною вимогою; після спливу 30 календарних днів та за умови, що порушення не усунуте, на 31 календарний день після отримання відповідачем такої вимоги, термін повернення кредиту вважається таким, що настав і відповідач зобов'язаний сплатити наявну заборгованість за кредитом в повному обсязі; якщо таке погашення не здійснене протягом 5 банківських днів, позивач має право вжити заходи по стягненню наявної заборгованості за цим договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.11.2014 позивач звернувся до відповідача з вимогою за № 1643/046-кв про дострокове повернення кредиту на суму 211 800 000,00 грн., яка отримана відповідачем 20.11.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Доказів виконання вимоги позивача відповідачем не надано.

У процесі вирішення господарського спору у справі № 910/21818/15, для визначення періодів та розмірів нарахованих відсотків, інфляційних втрат, 3% річних та неустойки згідно із наданим позивачем розрахунком, було призначено судову економічну експертизу.

Згідно із висновком судово-економічної експертизи за № 22198/15-45 від 25.03.2016 заявлений позивачем розмір заборгованості відповідача за договором № 23-09-980-KL підтверджується в сумі 444 216 351,25 грн., у тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту 211 800 000,00 грн., заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитом 68 347 211,21 грн., пеня (неустойка) за прострочення сплати кредиту 49 369 709,59 грн., пеня (неустойка) за прострочення сплати процентів 5 906 037,52 грн., 3% річних за прострочення сплати кредиту 4 108 339,73 грн., 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом 870 978,16 грн., втрати від інфляції за прострочення сплати основної суми кредиту 83 237 400,00 грн., втрати від інфляції за прострочення сплати процентів 20 576 675,04 грн.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Господарським судом міста Києва розглядалась справа № 910/1100/16 за позовом ПАТ "Чинбар" до ПАТ "Брокбізнесбанк", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України про визнання припиненим з 30.10.2015 шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог зобов'язання ПАТ "Чинбар" перед ПАТ "Брокбізнесбанк" з повернення кредиту в розмірі 211 800 000,00 грн. за кредитним договором № 23-09-980-KL від 24.09.2009.

Судом у справі № 910/1100/16 встановлено, що ПАТ "Чинбар" звернулось до ПАТ "Брокбізнесбанк" із заявою № 12/294 від 29.10.2015 про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: вимоги ПАТ "Брокбізнесбанк" до ПАТ "Чинбар" з повернення кредиту у сумі 211 800 000,00 грн. за кредитним договором № 23-09-980-КL від 24.09.2009 та акцептованих вимог ПАТ "Чинбар" до ПАТ "Брокбізнесбанк" у сумі 211 800 000,00 грн. Листом № 7559 від 10.11.2015 ПАТ "Брокбізнесбанк" повідомило, що не приймає зарахування зустрічних вимог за заявою ПАТ "Чинбар".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/1100/16, залишеним без змін постановою Вищого господарського суду України від 27.09.2016, позов задоволено повністю, визнано припиненим з 30.10.2015 зобов'язання ПАТ "Чинбар" перед ПАТ "Брокбізнесбанк" з повернення кредиту в розмірі 211 800 000,00 грн. за кредитним договором № 23-09-980-KL від 24.09.2009.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи положення п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України та рішення Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/1100/16, провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 211 800 000,00 грн. заборгованості за основною сумою кредиту підлягає припиненню, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Як вбачається із матеріалів справи, у відповідача наявна прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом в розмірі 68 440 054,53 грн.

Згідно із п.п. 2.5-2.8 договору № 23-09-980-KL проценти нараховуються в межах терміну користування кредитом, що визначений п. 1.1.2 кредитного договору, на суму фактичного залишку заборгованості за кредитом, із розрахував фактичної кількості днів у році та календарних кількості днів у місяці; при розрахунку процентів враховується день надання кредиту і не враховується день повернення кредиту; нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісяця з 27 по 30/31 число поточного місяця за період з дня перерахування з позичкового рахунку відповідача грошових коштів на його поточний або інший вказаний відповідачем рахунок по 26 число включно місяця, в якому надано кредит; в подальшому проценти нараховуються щомісячно з 27 числа минулого місяця по 26 число включно поточного місяця, при повному погашенні кредиту - до дня погашення не включно; проценти за поточний календарний місяць відповідач сплачує на рахунок, вказаний позивачем, щомісяця до 7 числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, а також в день повернення строкової заборгованості за кредитом в повному обсязі; моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки позивачу суми кредиту, процентів, комісій, неустойки визначених кредитним договором; якщо цей день не є банківським днем, то платіж повинен бути здійснений не пізніше наступного банківського дня; при цьому проценти за кредитом нараховуються та сплачуються також і за період від дня, що не є банківським до наступного банківського дня.

Враховуючи наявність заборгованості відповідача по нарахованих відсотках, підтвердженої висновком судово-економічної експертизи № 22198/15-45 саме у розмірі 68 347 211,21 грн., апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом підлягають частковому задоволенню в розмірі 68 347 211,21 грн.

Посилання відповідача на те, що останнім подано заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 4 068 616,13 грн. акцептованих банком вимог відповідача та заборгованості ПАТ "Чинбар" перед банком зі сплати процентів за користування кредитом за період з 27.01.2014 по 26.02.2014 та 798 616,13 грн. процентів за користування кредитом за період з 27.02.2014 по 26.03.2014, як підстава для відмови у позові в цій частині є безпідставними, оскільки зарахування зустрічних однорідних вимог під час розгляду справи судом не передбачено.

Згідно із ч. 2 ст. 193, ч. 1. ст. 216 ГК України порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором; учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

В Рекомендаціях Верховного Суду України відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 № 62-97р зазначено, що сума, внесена в період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць; розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція; при цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція); у застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга" (п. 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Таким чином, інфляційні втрати підлягають нарахуванню за місяць та відповідно до положень ст. 625 ЦК України можуть бути стягнуті за весь час прострочення боржником грошового зобов'язання.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи за № 22198/15-45 розмір 3% річних за прострочення сплати кредиту складає 4 108 339,73 грн. за період з 22.12.2014 по 14.08.2015; розмір 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом складає 870 978,16 грн. за період з 26.06.2014 по 14.08.2015; втрати від інфляції за прострочення сплати основної суми кредиту складають суму в розмірі 83 237 400,00 грн. за період з січня-липень 2015р.; втрати від інфляції за прострочення сплати процентів складають суму 20 576 675,04 грн. за період з січня по липень 2015р.

Отже, підтвердженими та такими, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача є суми 3% річних за прострочення сплати кредиту у розмірі 4 108 339,73 грн. за період з 22.12.2014 по 14.08.2015; 3% річних за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 870 978,16 грн. за період з 26.06.2014 по 14.08.2015; втрати від інфляції за прострочення сплати основної суми кредиту у розмірі 83 237 400,00 грн. за період з січня-липень 2015р.; втрати від інфляції за прострочення сплати процентів у розмірі 20 576 675,04 грн. за період з січня по липень 2015р.

В ст. 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як вбачається із висновку судово-економічної експертизи за № 22198/15-45, судовим експертом здійснено розрахунок пені з врахуванням приписів ч. 6 ст. 232 ГК України, ст. 258 ЦК України та ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Згідно із висновком судово-економічної експертизи за № 22198/15-45 пеня (неустойка) за прострочення сплати кредиту склала суму у розмірі 49 369 709,59 грн. за період з 22.12.2014 по 14.08.2015 та пеня (неустойка) за прострочення сплати процентів склала суму у розмірі 5 906 037,52 грн. за період з 12.01.2010 по 14.08.2015.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача підлягають частковому задоволенню, а суми пені (неустойки) за прострочення сплати кредиту у розмірі 49 369 709,59 грн. за період з 22.12.2014 по 14.08.2015 та пені (неустойки) за прострочення сплати процентів у розмірі 5 906 037,52 грн. за період з 12.01.2010 по 14.08.2015 є підтвердженими та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Також позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафу за порушення п. 4.2.5 договору № 23-09-980-KL у розмірі 180 030 000,00 грн., штрафу за порушення п. 4.2.6 договору № 23-09-980-KL у розмірі 10 590 000,00 грн., штрафу за порушення п.п. 5.3.2 іпотечного договору від 24.09.2009 (реєстровий № 1648) в розмірі 13 345 850,00 грн.

Як вже зазначалось, в забезпечення кредитних зобов'язань відповідач на підставі іпотечного договору від 24.09.2009, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єлісєєвою O.A. та зареєстровано в реєстрі за № 1648, передав позивачу в іпотеку нежилі приміщення та нежилі будівлі, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Куренівська, буд. 21.

Відповідно до п. 5.3.2 іпотечного договору від 24.09.2009 за умовами якого відповідач зобов'язався на період фактичної дії іпотечного договору застрахувати за свій рахунок предмет іпотеки на користь іпотекодержателя (позивачу) від усіх видів ризиків у страховій компанії на його повну вартість, але на не меншу за узгоджену сторонами і зафіксовану в п. 1.4 іпотечного договору, та надати іпотекодержателю (позивачу) копію договору страхування.

Згідно із п. 8.1 іпотечного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов'язань, передбачених п. 5.3 іпотечного договору, іпотекодержатель (позивач) має право вимагати від іпотекодавця (відповідача) сплати штрафу у розмірі 5% від вартості предмету іпотеки, що визначена в іпотечному договорі.

Апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 13 345 850,00 грн., у зв'язку з порушенням п. 5.3.2 іпотечного договору від 24.09.2009 задоволенню не підлягають, враховуючи те, що в матеріалах справи міститься договір добровільного страхування майна юридичних осіб МН/ВГ-13 № 1916-КО-0502 від 25.12.2013, відповідно до якого відповідачем було застраховано передане позивачем в іпотеку майно на підставі іпотечного договору від 24.09.2009 та договір страхування заставного майна № 12-0104-14-00001 від 24.12.2014 на предмет іпотеки.

Згідно із п. 4.2.5 договору № 23-09-980-KL відповідач у випадку загрози зриву строків повернення кредиту та процентів за його використання зобов'язався інформувати позивача в письмовій формі не пізніше ніж за 7 (сім) календарних днів до дати погашення " кредиту та процентів.

Відповідно до п. 7.4 договору № 23-09-980-KL позивач має право нараховувати відповідачу неустойку в розмірі 5 відсотків від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем п.п. 4.2.4, 4.2.5, 4.2.8-4.2.10 цього договору за кожний факт порушення.

Як зазначає позивач та не заперечується відповідачем, останнім допущено 17 порушень п. 4.2.5 договору № 23-09-980-KL, а саме: не проінформовано позивача в письмовій формі не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати погашення кредиту та процентів про загрозу зриву строків повернення кредиту та процентів за його користування за період з березня 2014р. по липень 2015р., в зв'язку з чим позивачем нараховано відповідачу штраф в розмірі 180 030 000,00 грн.

Частиною 2 ст. 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою 21.08.2015.

Таким чином, позовна вимога про стягнення штрафу за порушення п. 4.2.5 договору № 23-09-980-KL за період з березня 2014р. по липень 2014р. пред'явлена після спливу позовної давності, тому у цій частині задоволенню не підлягає, а позовна вимога про стягнення штрафу за період з серпня 2014р. по липень 2015р. у розмірі 52 950 000,00 грн. є такою, що пред'явлена в межах позовної давності.

Згідно із п.4.2.6 договору № 23-09-980-KL відповідач зобов'язався надавати позивачу всі необхідні документи для здійснення перевірки цільового використання кредиту, аналізу фінансового стану відповідача, зокрема, щоквартально до 25 числа місяця, наступного за звітним кварталом, надавати позивачу фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю відповідача у звітному кварталі (в тому числі баланс (форму №1), звіт про фінансові результати (форму №2), щорічно до 20 лютого наступного за звітним роком надавати позивачу фінансову інформацію, пов'язану з діяльністю відповідача у звітному році (в тому числі баланс (форму №1), звіт про фінансові результати (форму №2), а також в строк до 7 числа поточного місяця надавати позивачу довідки з інших банків, в яких у відповідача відкриті поточні рахунки та/або існує кредити» заборгованість, про фактичні обороти і стан заборгованості (по сумі кредиту, процентам та штрафним санкціям) за попередній місяць, а також інші документи на вимогу позивача.

Відповідно до п. 7.3 договору № 23-09-980-KL позивач має право нараховувати відповідачу неустойку в розмірі 0,5 відсотків від суми фактичного залишку заборгованості за кредитом у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем п.п. 4.2.6, 4.2.7 цього договору за кожний факт порушення.

В зв'язку із порушенням відповідачем п. 4.2.6 договору позивач нараховує штраф в розмірі 10 590 000,00 грн. за період з 01.11.2014 по 01.08.2015.

08.11.2016 відповідачем до Господарського суду міста Києва подано клопотання про зменшення розміру неустойки (штрафів, пені), в якому просив зменшити розмір неустойки, про стягнення яких просить позивач, у зв'язку із тим, що штрафні санкції, передбачені кредитним договором, є неспіврозмірними з фінансовими наслідками для позивача у випадку порушення відповідачем умов кредитного договору, а також зазначає, що у відповідача в ПАТ «Брокбізнесбанк» відкрито депозит, по якому у зв'язку з введенням в банку тимчасової адміністрації, не здійснювалося нарахування відсотків по депозиту, що призвело до негативних фінансових наслідків для відповідача.

Згідно із ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Частиною 1 ст. 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій; при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій (частина 1 статті 233 ГК України); схоже правило міститься в частині 3 статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення; право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, закріплено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.12.2013 у справі № 908/43/13-г|3-35гс13.

Як вбачається із матеріалів справи, з 03.03.3014 на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладу фізичних осіб № 9 від 28.02.2014 в ПАТ "Брокбізнесбанк" запроваджено тимчасову адміністрацію, а з 11.06.2014 (рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладу фізичних осіб № 45 від 11.06.2014) розпочато ліквідацію публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк".

Як вже зазначалось, 12.02.2010 між позивачем та відповідачем було укладено договір банківського вкладу № 02-02-2010 на суму 199 890 000,00 грн. та договір застави №23-09-980-KZ, за яким майнові права на вклад передані у заставу позивачу, в якості забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором; 15.02.2010 позивач перерахував на користь відповідача кредитні кошти в розмірі 210 000 000,00 грн., з яких 199 890 000,00 грн. перераховані на депозитний рахунок № 1000.

Згідно із ч. 3 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», в редакції, чинній на момент відкликання банківської ліцензії у позивача, нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до п. 3.1.4 договору № 23-09-980-KL передбачено договірне списання з рахунків відповідача заборгованості за кредитом.

Таким чином, у зв'язку із запровадженням у позивача ліквідаційної процедури, нарахування відсотків за депозитним вкладом відповідача, розміщеним у позивача, припинилися, що призвело до погіршення майнового стану відповідача.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції, враховуючи неспіврозмірність заявлених до стягнення суми пені, приймаючи до уваги інтереси сторін у даній справі, те, що за даним рішенням підлягає стягненню суми заборгованості за кредитом в розмірі 68 347 211,21 грн., а інша частина заявленої до стягнення суми позивачем в розмірі 384 500 412,99 грн. є нарахуванням у вигляді пені, 3% річних, інфляційних втрат, штрафу, про можливість зменшення нарахованого позивачем штрафу за порушення п.п. 4.2.5, 4.2.6 договору № 23-09-980-KL до нуля.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Посилання скаржника на те, що місцевий господарський суд в порушення вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України не застосував позовну давність до позовних вимог, стягнувши пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом у повному обсязі у сумі 5 906 037,52 грн. є безпідставним та таким, що не відповідає матеріалам справи, оскільки відповідно до позовної заяви, позивачем заявлено до стягнення пеню за прострочення сплати процентів за користування кредитом у розмірі 15 754 297,05 грн.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2014 у справі № 3-71гс14.

Правова позиція, викладена у листі від 01.02.2015 "Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку, як заставу нерухомого майна", на яку посилається скаржник, стосується одночасного стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, що призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна.

Згідно із повідомленням позивача від 28.10.2014 за № 7/1370-кр акцептовані грошові вимоги відповідача будуть задовольнятись в сьому чергу.

Таким чином, відсутні підстави, які б надавали можливість здійснити зарахування зустрічних однорідних вимог у виключних випадках, що передбачені Законом № 4452-VI.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм процесуального права, порушення та неправильного застосування норм матеріального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Чинбар" на рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/21818/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.11.2016 у справі № 910/21818/15 залишити без змін.

3. Справу № 910/21818/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді С.А. Гончаров

В.В. Сулім