ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа № 921/356/16-г/17

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", м. Київ від 27.01.2017 № 13-2-1/2347/1 (вх. № апеляційного суду 01-05/1114/17 від 09.03.2017)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 05.01.2017

у справі № 921/356/16-г/17 (головуючий суддя Андрусик Н.О., судді Андрушків Г.З., Стопник С.Г.)

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Елагрі-Козова", смт. Козова Козівського району Тернопільської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Агрі-Трейд", с. Васильківці Гусятинського району Тернопільської області

про стягнення 12 876 886 грн. майнової шкоди

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник;

від відповідача: ОСОБА_3 представник;

від третьої особи: не зявились

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Укрсиббанк" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до ТОВ "Елагрі-Козова", смт. Козова Козівського району Тернопільської області про стягнення 12 876 886 грн. майнової шкоди, що складає вартість відсутнього на складі зерна, на яке за рішенням господарського суду міста Києва у справі № 910/25052/14 від 02.02.2015 звернуто стягнення шляхом продажу зерна на прилюдних торгах.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 05.01.2017 у справі № 921/356/16-г/17 в позові відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що в ході розгляду справи не встановлено та документальними доказами у справі не підтверджено наявності повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування майнової шкоди, оскільки у позивача відсутнє субєктивне право на притримання зерна, яке б відповідач міг порушити; відсутня майнова шкода, яка була б у причинно-наслідковому звязку з можливими протиправними діями направленими на порушення неіснуючого права позивача на притримання зерна.

Позивач Публічне акціонерне товариство УкрСиббанк, не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу від 27.01.2017 № 13-2-1/2347/1 (вх. № апеляційного суду 01-05/1114/17 від 09.03.2017), в якій просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 05.01.2017 у справі № 921/356/16-г/17 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема тим, що обставини встановлені рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/25052/14 є преюдиційними для господарського суду Тернопільської області при розгляді справи № 921/356/16-г/17.

Разом з тим, Апелянт вважає, що місцевим господарським судом порушено норми процесуального права, а саме ст. 35 ГПК України, оскільки суд помилково зазначив, що у Позивача не виникло право на притримання кукурудзи, називаючи його неіснуючим правом, незважаючи на те, що обставина виникнення у Позивача права притримання кукурудзи вже була встановлена рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/25052/14.

Крім того, Апелянт зазначає, що в звязку з тим, що визначити вартість зерна на даний час є неможливо через його відсутність, Позивач при зверненні з позовом до суду заявив мінімально можливу вартість майнової шкоди.

Також, на думку Апелянта, господарським судом першої інстанції порушено норми ст. 1166 ЦК України та безпідставно зроблено висновок, що правових підстав для покладення відповідальності (відшкодування майнової шкоди) на Відповідача немає, у звязку з відсутністю повного складу цивільного правопорушення.

Відповідач ТОВ "Елагрі-Козова", у відзиві на апеляційну скаргу заперечує доводи апеляційної скарги та просить суд залишити оскаржуване рішення господарського суду без змін, а апеляційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017 прийнято апеляційну скаргу ПАТ "Укрсиббанк", м. Київ від 27.01.2017 № 13-2-1/2347/1 (вх. № апеляційного суду 01-05/1114/17 від 09.03.2017) на рішення Господарського суду Тернопільської області від 05.01.2017 у справі № 921/356/16-г/17 до свого провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 06.04.2017.

У судовому засіданні від 06.04.2017 представники Сторін навели свої доводи та заперечення з приводу поданої апеляційної скарги.

У відповідності до ст. ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї, оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення представників Сторін у судових засіданнях, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення місцевого господарського суду нормам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 26.07.2013 між ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд", як Поклажодавцем, та ТОВ "Елагрі-Козова", як Зерновим складом, укладено договір №26/07-114К/13 складського зберігання зерна (далі - договір зберігання), відповідно до умов якого Поклажодавець зобовязався передати за фактичною вагою зерно згідно ДСТУ, зокрема, кукурудзи, на зерновий склад, а Зерновий склад прийняти зерно на зберігання, видати складські документи на зерно не пізніше наступного робочого дня після прийняття зерна на зберігання на строк до 01.06.2014 та повернути зерно Поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач (п.п.1.1, 3.3, 8.1 договору зберігання). При цьому, відповідно до п.6.1 договору зберігання, Зерновий склад не має права розпоряджатися зерном Поклажодавця.

Розділом 5 договору зберігання сторони визначили порядок та умови здійснення розрахунків за надані послуги з зберігання зерна.

Відповідно до п.п.10.1, 10.6 договору зберігання він набирає чинності з моменту укладення і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань у повному обсязі. Також, дія договору зберігання припиняється згідно із законодавством.

Рішенням господарського суду м. Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25052/14 (Т. І а.с. 16-27) позов ПАТ "УкрСиббанк" до ТОВ "Укрхорс", ТОВ "Торговий Дім "Агрі-Трейд", ТОВ "Укрселко", ТОВ "Агрі Сідс", за участю третіх осіб ТОВ "Блек Брайоні Холдінгс" та ТОВ "ЕЛАГРІ-ДЕРЕНІВКА" про звернення стягнення на майно задоволено. Звернуто стягнення шляхом продажу на публічних торгах на кукурудзу 3 класу, власником якої є ТОВ «Укрхорс» на підставі наступних подвійних складських свідоцтв та у вказаній кількості видані зерновим складом - ТОВ "Елагрі-Козова":

серія АБ 084295 від 20.01.2014 поточний номер складського свідоцтва згідно з реєстром складських документів № 2016 - у кількості 2 000 000 кг.

серія АБ 084296 від 20.01.2014 поточний номер складського свідоцтва згідно з реєстром складських документів № 2017 - у кількості 2 000 000 кг.

серія АБ 084297 від 20.01.2014 поточний номер складського свідоцтва згідно з реєстром складських документів № 2018 - у кількості 1 374 161 кг.

серія АБ 084319 від 12.03.2014 поточний номер складського свідоцтва згідно з реєстром складських документів № 2045 - у кількості 478 969 кг.

Встановлено початкову ціну предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у розмірі 2 201 гривень 92 копійки за 1 (одну) тону.

На примусове виконання рішення господарського суду м. Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25052/14 17.02.2015 видано відповідний наказ, який стягувачем предявлено до виконання в органи Державної виконавчої служби України (заява № 33-21/28409 від 11.08.2015 про відкриття виконавчого провадження).

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 18.09.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48738925 за згаданим судовим рішенням господарського суду, зокрема, про звернення стягнення заборгованості на майно кукурудзу третього класу.

Державним виконавцем 18.09.2015 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на нерухоме майно, зокрема: кукурудзу третього класу у кількості 1374161 кг, 478696 кг, 2000000 кг та 2000000 кг (всього 5853130 кг), що зберігається в зерносховищі ТОВ "Елагрі-Козова" на підставі подвійних складських свідоцтв серії АБ 284297 від 20.01.2014 за реєстровим № 2018, серії АБ 084319 від 12.03.2014 за реєстровим №2045, серії АБ № 084295 від 20.01.2014 за реєстровим №2016, серії АБ 084296 від 20.01.2014 за реєстровим № 2017, відповідно.

Враховуючи територіальну віддаленість місцезнаходження рухомого майна (смт. Гусятин та смт. Козова Тернопільської області,), на яке згідно рішення суду від 02.02.2015 звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором, наявність якого державному виконавцеві, в силу закону, слід перевірити та здійснити його опис, постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 27.10.2015 у виконавчому провадженні №48738925 утворено при відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавчу групу із залученням державних виконавців відділів державної виконавчої служби Гусятинського та Козівського районних управлінь юстиції Тернопільської області, яким на підставі доручення №502/14 від 03.11.2015 доручено провести опис та арешт згаданого рухомого майна.

За результатами вжитих державним виконавцем заходів (виїзду на місце зберігання зерна смт. Козова Козівського району Тернопільської області, вул. Заводська, 1-А) встановлено відсутність у боржника (ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд") зерна, на яке згідно рішення господарського суду звернуто стягнення, зокрема по подвійних складських свідоцтвах серії АБ № 084295 від 20.01.2014, серії АБ 084296 від 20.01.2014, серії АБ 284297 від 20.01.2014, серії АБ 084319 від 12.03.2014, про що 17.11.2015 складено акт. Відсутність зерна на складському зберіганні в ТОВ "Елагрі-Козова" додатково підтверджено звітом про рух хлібопродуктів на елеваторах та складах, інформацією ДП "Держреєстри України" (листи № 309 від 05.10.2015 та №350 від 04.11.2015), згідно якої станом на 02.10.2015 та 04.11.2015, 16.11.2015 згідно даних основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд" не зберігає зерно на зернових складах, приєднаних до основного реєстру.

На вимогу державного виконавця № 4553/03-31 від 12.11.2015 щодо виконання доручення № 502/14 від 03.11.2015 про арешт та заборону відчуження рухомого майна, на яке рішенням суду звернуто стягнення, ТОВ "Елагрі-Козова" повідомило, що на зерноскладі відсутнє на зберіганні будь-яке зерно, власником якого є ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд", а уся документація повязана з господарськими операціями з даним контрагентом була вилучена правоохоронними органами під час обшуку, здійсненого на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва в межах кримінальної справи № 7574783/15-к (том І, а.с. 213).

Оскільки за результатами вжитих державним виконавцем заходів в межах виконавчого провадження № 48738925 встановлено відсутність у боржника ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд" зерна, на яке згідно рішення суду слід звернути стягнення заборгованості, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 30.12.2015 наказ господарського суду міста Києва від 17.02.2015 у справі № 910/25052/14, повернуто ПАТ "УкрСиббанк" без виконання.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, Позивач посилається на те, що діями Відповідача по незаконній видачі зерна, яке перебуває у заставі банку, порушено вимоги ст. 16 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва", ст. 24 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" та завдано майнової шкоди ПАТ "УкрСиббанк" на суму вартості відсутнього зерна в розмірі 12 876 886 грн.

Перевіряючи підставність звернення позивача із позовом до господарського суду Тернопільської області судом зясовано, що в обґрунтування своїх вимог позивач покликається на вищевказане рішення господарського суду м. Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25052/14 та зазначає, що кукурудза, як предмет забезпечувального обтяження, при примусовому виконанні рішення суду від 02.02.2015 у справі № 910/25052/14 була відсутня, що підтверджується постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2015 в рамках виконавчого провадження № 48738925, що завдало позивачу майнової шкоди з боку Відповідача (ТОВ "Елагрі-Козова") у розмірі вартості відсутнього зерна.

При перегляді рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, судова колегія керувалася наступним:

Статтею 594 ЦК України передбачено, що кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом. Кредитор має право притримати річ у себе також у разі, якщо права на неї, які виникли після передачі речі у володіння кредитора, набула третя особа. Ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження притриманої речі несе кредитор, якщо інше не встановлено законом.

У відповідності до ст. 596 ЦК України до кредитора, який притримує у себе річ боржника, не переходить право власності на неї. Боржник, річ якого кредитор притримує, має право розпорядитися нею, повідомивши набувача про притримання речі і права кредитора.

З врахуванням викладеного, слід зазначити, що не може вважатись володінням річчю (кукурудзою) наявність у позивача (кредитора) оригіналів подвійних складських свідоцтв, оскільки останні не являються коносаментом, який прирівнюється до передачі речі (майна), не наділяє банк (позивача) будь-якими правами на кукурудзу, як і не надає права банку розпоряджатись нею, що в протилежному випадку протирічить вимогам ст. 596 ЦК України, де зазначено, що до кредитора не переходить право власності на річ боржника, і саме останній може нею розпорядитись.

Як вбачається зі змісту Генерального договору про кредитування № 0/0 від 05.07.2013, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» (Кредитор), ТОВ «Укрхорс» (Позичальник-1), ТОВ «Торговий дім «Агрі-Трейд» (Позичальник-2), ТОВ «Укрселко» (Позичальник-3) та ТОВ «Агрі Сідс» (Позичальник-4) (Т. І а.с. 39-50) чи договору складського зберігання зерна № 26/07-114К/13 від 26.07.2013, зі змісту подвійних складських свідоцтв на зерно (т. І, а.с. 84-91), не вбачається, що в Позивача виникло й право застави на зерно кукурудзи, оскільки відсутнє оформлення подвійних складських свідоцтв і проведення дій у відповідності до вимог ст. 14 Закону України "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" та ст. 38 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні".

Разом з тим, не можуть бути предметом притримання й подвійні складські свідоцтва як річ, оскільки такі не являються цінними паперами і на них не може бути звернено стягнення.

Більше того, як вбачається з подвійних складських свідоцтв на зерно (т. І, а.с. 84-91), такі не відповідають вимогам ст. 38 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", ст. 4 "Про сертифіковані товарні склади та прості і подвійні складські свідоцтва" та ст. 962 ЦК України, оскільки відсутній порядок сплати розміру платежів за зберігання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині покликання скаржника на те, що обставини, встановлені рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/25052/14, є преюдиційними для господарського суду Тернопільської області при розгляді справи № 921/356/16-г/17 колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 3 ст.35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, доводи апелянта в цій частині судова колегія вважає безпідставними, оскільки преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин. Більше того, у рішенні господарського суду м. Києва від 02.02.2015 у справі № 910/25052/14 предметом спору не було визнання права на притримання.

Згідно ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

У відповідності до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Згідно ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності, як відшкодування збитків, необхідною є наявність протиправна поведінка боржника, яка проявляється у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов'язання, наявність збитків, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданими збитками, вина боржника.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом вищезазначеної ст. 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Така правова позиція висвітлена і в Постанові Судової палати в господарських справах Верховного суду 22.01.2013 у справі № 3-72гс12.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта на те, що господарським судом першої інстанції порушено норми ст. 1166 ЦК України та безпідставно зроблено висновок, що правових підстав для покладення відповідальності (відшкодування майнової шкоди) на відповідача немає.

Доказами у справі не підтверджено наявності повного складу цивільного правопорушення, як необхідної умови для покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків, оскільки відсутня майнова шкода, яка була б у причинно-наслідковому звязку з можливими протиправними діями Відповідача, тим більше, направленими на порушення неіснуючого права позивача на притримання.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що у Позивача не виникло і не могло виникнути субєктивне право на притримання кукурудзи, яке б порушив Відповідач. Тобто, можливі протиправні дії Відповідача могли порушити субєктивне право власника зерна ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд", а не Позивача (ПАТ "УкрСиббанк").

Щодо порушення прав Позивача у звязку з набранням законної сили 17.02.2015 рішенням господарського суду м. Києва від 02.02.2015р. у справі № 910/25052/14 та завданням з боку Відповідача (ТОВ "Елагра-Козова") йому майнової шкоди у вигляді вартості відсутнього зерна кукурудзи, слід зазначити наступне.

Позивач вважає, що право звернути стягнення на майно боржника (ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд") у нього виникло з моменту набрання законної сили рішенням господарського суду м. Києва у справі № 910/25052/14, а саме 17.02.2015, та у звязку з неможливістю реалізувати право звернення на майно (зерно) за рішенням суду йому завдано майнової шкоди.

Постановою державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.12.2015 (Т. І а.с. 32-36), актом заступника начальника відділу ДВС Гусятинського районного управління юстиції від 20.11.2015 (Т.І, а.с. 164-165), копіями Основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, підтверджено, що майна (зерно кукурудзи), на яке звернуто стягнення за рішенням суду, ні на дату примусового виконання, ні на дату видачі наказу суду (17.02.2015), ні на день подання банком позову до боржника, на складі, власником якого виступав би боржник ТОВ "Торговий дім "Агрі-Трейд", не значилось.

Протиправна поведінка Відповідача повинна б була бути спрямованою на невиконання рішення суду, порушення права Позивача, встановленого (породженого) рішенням суду і знаходитись у причинно-наслідковому звязку з нанесеною майновою шкодою.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що причинно-наслідкового звязку між можливими протиправними діями Відповідача і майновою шкодою Позивача в даній справі не може бути, як і не може бути порушене право звернути стягнення на зерно, отримане позивачем з набранням 17.02.2015 законної сили рішенням суду.

Покликання Позивача на визначення реальної майнової шкоди, виходячи з резолютивної частини рішення господарського суду м. Києва у справі №910/25052/14, де зазначено початкову ціну для подальшої реалізації на публічних торгах, колегія суддів вважає безпідставними , оскільки за результатами прилюдних торгів продажна (фактична) ціна могла бути більшою чи меншою від початкової.

Згідно чинного законодавства, що діяло на момент відкриття виконавчого провадження по справі № 910/25052/14, майно, що не було реалізоване з будь-яких причин на прилюдних торгах, могло бути уцінене державним виконавцем (ч.5 ст.62 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції, що діяла на момент порушення виконавчого провадження по справі № 910/25052/14); або стартова (початкова) ціна майна могла збільшуватися в процесі проведення покрокових торгів (розділ 4 Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.1999 № 42/5).

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що початкова ціна зерна кукурудзи, визначена господарським судом м. Києва, виключно для цілей її реалізації на прилюдних торгах і не тотожна реальній вартості зерна кукурудзи врожаю 2013 року станом на момент розгляду даної справи.

Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог у звязку з їх недоведеністю та зазначає, що Скаржником у справі не доведено обставини, на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

У відповідності до вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що доводами апеляційної скарги правомірності висновків суду першої інстанції не спростовано, обставини, які відповідно до статті 104 ГПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції, в порядку статтей 33, 34 ГПК України, апелянтом не доведено, а оскаржуване судове рішення прийняте у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, фактичними обставинами та матеріалами справи, апеляційний господарський суд підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого господарського суду не вбачає.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення місцевого господарського суду в апеляційному порядку, у відповідності до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України відносяться на Скаржника.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд, - ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укрсиббанк", м. Київ від 27.01.2017 № 13-2-1/2347/1 (вх. № апеляційного суду 01-05/1114/17 від 09.03.2017) залишити без задоволення, а рішення господарського суду Тернопільської області від 05.01.2017 у справі № 921/356/16-г/17 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 07.04.2017.

Головуючий суддя Л.Л. Давид

Судді В.М. Гриців

ОСОБА_1