ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. Справа № 911/404/17

Розглянувши матеріали справи за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Хмельницького», с.Четвертинівка, Вінницької області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова група «ЦЕНТР», м.Бровари

про стягнення 181501,54 грн.

Суддя А.Ю.Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Хмельницького» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова група «ЦЕНТР» (далі відповідач) про стягнення 181501,54 грн.

Провадження у справі №911/404/17 порушено відповідно до ухвали суду від 13.02.2017 року та призначено справу до розгляду на 02.03.2017 року.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання 02.03.2017 року без поважних причин не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Розгляд справи відкладався до 16.03.2017 року.

В судовому засіданні 16.03.2017 року позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 16.03.2017 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав.

Враховуючи, що сторони були належним чином повідомленими про судове засідання та те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, пункт 4 частини третьої 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, господарський суд вважає, що судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі документами у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, господарський суд встановив:

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, 26.03.2014 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Хмельницького» (Покупець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова група «ЦЕНТР» (Постачальник, відповідач) укладено Договір поставки №54 (далі - Договір), відповідно до якого Постачальник зобовязується поставити в обумовлений термін, а Покупець прийняти у власність і оплатити нафтопродукти.

Підпунктом 1.1. пункту 1 Договору визначено, що найменування, кількість та ціна товару зазначається у накладних, та/або в актах приймання передачі, які є невідємною частиною договору поставки. Право власності на товар переходить від Постачальника до Покупця з моменту підписання накладної та/або акту приймання передачі, що свідчать про одержання товару , як визначено в п.п.1.3 п.1 Договору.

Відповідно до п.п.3.3 п.3 Договору асортимент, кількість кожної партії товару, що поставляється, а також ціна, форма, вид оплати і терміни постачання і платежів попередньо узгоджується сторонами в письмовій формі або усній (як буде зручніше сторонам), з наступним відображенням у рахунку на оплату.

Підпунктом 5.1 п. 5 Договору передбачено, що оплата товару здійснюється в безготівковій формі в розмірі 100% передоплати від вартості товару, що поставляється на підставі рахунку-фактури, та/або накладної, які є невідємною частиною договору.

Позивач зазначає, що ним було здійснено 100% передплату вартості товару, однак відповідачем передплачений товар не було поставлено в обумовлені Договором строки.

Зокрема, як вбачається з наданих позивачем доказів, ним на виконання умов Договору здійснено передплату за товар (дизельне паливо та бензин) на рахунок відповідача на загальну суму 1691591,1 грн.

Однак, на момент подання позову відповідачем поставлено товару лише на суму 1 536 662,2 грн. Також, позивач зазначив, що у звязку з невиконанням умов Договору відповідач частково повернув передплачені кошти в сумі 60 319,4 грн. На решту передплачених коштів в сумі 94 609,0 грн., відповідач товар не поставив, кошти не повернув.

У звязку з чим, позивач в позові просить стягнути з відповідача 94 609,0 грн. передплачених коштів, на які товар не було поставлено в обумовлені Договором строки.

Відповідно до п.п.7.2 п.7 Договору у випадку прострочення постачання товару Покупець може стягнути з Постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення поставки від суми не відвантаженого товару.

У звязку з чим, позивач в позові заявив вимогу про стягнення з відповідача 77 263,16 грн. пені, також на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України позивач просить стягнути з відповідача 4898,93 грн. 3% річних та 4 730,45 грн. інфляційних.

Як передбачено ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.615 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

Частиною 3 ст.612 Цивільного кодексу України визначено, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Аналогічні положення передбачені ч.2 ст.220 ГК України, яка передбачає, що якщо внаслідок прострочення боржника виконання втратило інтерес для кредитора, він має право відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до ст.1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Враховуючи, що Договір поставки припинив свою дію з 01.01.2015 року (діяв до 31.12.2014 року), і до цього час відповідач не поставив позивачу передплачений товар, відпали підстави для поставки товару і передплачені кошти підлягають поверненню позивачу в сумі, на яку товар не поставлено, що з огляду на ст.ст. 612, 615 Цивільного кодексу України та 220 Господарського кодексу України є правомірним.

Враховуючи, що відповідач спірні кошти в сумі 94 609,0 грн. не повернув, товар на відповідну суму не поставив, розмір заявлених до стягнення коштів відповідає фактичним обставинам справи, факт отримання коштів та їх безпідставного утримання відповідачем належним чином не спростовано, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача 94 609,0 грн. є правомірною, обґрунтованою, документально підтвердженою та підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Таким чином, сторонами в п. 7.2 Договору погоджено неустойку за прострочення виконання зобовязання з поставки товару у господарських відносинах, яка відповідає ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Враховуючи, що неустойка нараховується за порушення не грошового зобовязання і її стягнення врегульовано ст. 231 Господарського кодексу України, до такої неустойки не застосовуються обмеження згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

В той же час, ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не передбачено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. При цьому, умова умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, пеня нарахована за період з 07.05.2015 року по 26.01.2017 року на суму прострочення поставки товару (94609,00 грн.) в сумі 77263,16 грн., тобто за період, який перевищує встановлений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлена в позові пеня підлягає задоволенню за шість місяців з моменту порушення зобовязання, тобто за період з 07.05.2015 року по 07.12.2015 року, що складає 26511,26 грн. В решті вимога про стягнення пені не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку позову, 3% річних та інфляційні нараховані за період з 07.05.2015 року по 26.01.2017 року на суму прострочення поставки товару (94609,00 грн.) в сумі 4898,93 грн. та 4730,45 грн. відповідно.

У звязку з чим, суд зазначає, що ст. 625 Цивільного кодексу України передбачає відповідальність за порушення виключно грошового зобовязання. Однак, позивач при нарахуванні пені, вважав відповідну суму прострочення сумою прострочення поставки товару, а нараховуючи річні та інфляційні, відповідна сума розцінена позивачем як сума прострочення виконання грошового зобовязання, що є не обґрунтованим і суперечливим.

Як визначено в п. 5.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Таким чином, оскільки позивачем заявлено вимогу про стягнення передплачених коштів, на які не було поставлено товар, тобто позов повязаний з порушенням зобовязання щодо поставки товару, яке не є грошовим і позивачем не обґрунтовано з якого моменту зобовязання з повернення коштів стає грошовим (не надано доказів звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів), нараховані на заявлену у справі суму боргу річні та інфляційні задоволенню не підлягають.

Згідно з п. 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення 94 609,00 грн. передплачених коштів, на які товар не було поставлено та 26511,26 грн. пені. В решті позов задоволенню не підлягає.

Відшкодування судових витрат відповідно до статей 44, 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити часткого.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова група «ЦЕНТР» (07400, Київська обл., м. Бровари, б-р Незалежності, 9, код 31648072) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_1 Хмельницького» (24327, Вінницька обл., Тростянецький р-н, с.Четвертинівка, вул. Гагаріна, 26, код 03730503) 94 609,00 грн. передплачених коштів, 26511,26 грн. пені та 1816,80 грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 06.04.2017 р.