ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа № 917/1862/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Білецька А.М., суддя Медуниця О.Є.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 дов. б/н від 14.11.2016 р.,

відповідача не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №510 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 р. у справі № 917/1862/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Транс", м. Полтава,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця", с. Маячка, Новосанжарський район, Полтавська область,

про стягнення 220 970,18 грн. заборгованості за договором від 23.06.2016 року № 1/23-06-2016, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 р. (суддя Тимощенко О.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВ Транс" 220 000 грн. боргу, 3 214,95 грн. витрат по сплаті судового збору. В частині стягнення 970,18 грн. припинено провадження у справі. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "ДВ Транс" з бюджету 99,6 грн. судового збору, сплаченого за платіжним дорученням № 57 від 14.11.2016 року.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017р. в частині задоволення позовних вимог та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити у стягненні з відповідача заборгованості у сумі 220 000 грн., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства.

В судове засідання представник відповідача не зявився, надане через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі № 917/1862/16 до вирішення повязаної з нею іншої справи № 917/269/17 не підлягає задоволенню, так як є безпідставним та необґрунтованим.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу та в судовому засіданні просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та таким, що прийняте у відповідності з нормами чинного законодавства. Позивач зазначає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позовні вимоги в сумі 220 000 грн. є обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи відповідача та у відзиві на неї доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ТОВ Агрофірма Аршиця (замовник, відповідач) та ТОВ ДВ ТРАНС (виконавець, позивач) укладено договір № 1/23-06-2016 від 23.06.2016 р. про надання послуг по перевезенню вантажів, згідно п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець бере на себе зобов'язання доставити автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж (згідно із товарно-транспортною накладною форма 1-ТН або іншої форми, яка містить всі обов'язкові реквізити визначені законодавством для ТТН) з місця відправлення до пункту призначення по маршруту, вказаному замовником, видати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а замовник бере на себе зобовязання сплатити плату за перевезення вантажу.

Вартість послуг за цим договором встановлюється згідно додатку №2 до даного договору та сплачується у строк передбачений п. 3.4. даного договору. Вартість відстаней перевезення встановлюються в додатку № 2 до даного договору, у випадку відсутності або невідповідності встановленої відстані в додатку №2 до даного договору, обраховується фактично пройдена відстань, відповідно до даних GPS трекера, встановленого замовником (п.3.1 договору).

Пунктом 3.4. даного договору передбачено, що оплата послуг за цим договором здійснюється замовником протягом 10-ти робочих днів після підписання сторонами акту прийому-передачі наданих послуг та надання виконавцем замовнику рахунка фактури.

В пункті 3.6 зазначеного договору сторони визначили, що оплата послуг за цим договором здійснюється в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів, належних до сплати , на поточний рахунок виконавця, та/або шляхом проведення взаємозаліку зустрічних однорідних вимог.

Відповідно до п. 5.12. цього ж договору сторони домовились, що всі штрафні санкції та збитки, передбачені цим договором мають бути сплачені виконавцем на протязі 5-ти банківських днів з дати направлення замовником відповідної вимоги/претензії та/або рахунку-фактури, яка надсилається замовником рекомендованим листом та/або на електронну адресу виконавця, що вказані в розділі 7 цього договору. В разі несплати виконавцем штрафних санкцій у вказані строки, замовник має право вжити оперативно-господарську санкцію у вигляді односторонньої відмови від оплати за надані послуги до сплати виконавцем таких штрафних санкцій.

Матеріали справи свідчать, що позивачем було здійснено перевезення сільськогосподарської продукції замовника на загальну суму 1 061 962,81 грн., що підтверджується актом про надання послуг №1АР00007483 від 16.09.2016 р., актом про надання послуг №1АР00007776 від 26.09.2016 р., реєстром товарно-транспортних накладних до вищезазначених актів (дана обставина також не спростовується сторонами).

Позивачем було надано відповідачу для оплати наданих послуг рахунки-фактури № СФ-00041 від 16.09.2016 р. на суму 427 724,38 грн. та № СФ-00043 від 27.09.2016р. на суму 634 238,43 грн., загалом 1 061 962,81 грн.

Відповідач, в свою чергу, частково виконав свої зобовязання за спірним договором та сплатив вартість наданих послуг по перевезенню вантажу 840 992,63 грн. (платіжні доручення № 35096 від 20.09.2016р. на суму 426 754,20 грн. та № 35774 від 29.09.2016р. на суму 414 238,43 грн.), в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 220 970,18 грн., яку позивач і просить стягнути з відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 220 000,00 грн. основного боргу, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги є правомірними та обґрунтованими.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів повністю погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За приписами ч. 1 ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Частиною 1 статті 916 Цивільного кодексу України визначено, що за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, підписавши договір 23.06.2016 р., акт про надання послуг №1АР00007483 від 16.09.2016 р., акт про надання послуг №1АР00007776 від 26.09.2016 р., реєстр товарно-транспортних накладних до вищезазначених актів, відповідач визнав наявність у нього зобов'язання з оплати отриманих транспортних послуг.

Судом встановлено, що відповідачем частково були виконані свої зобов'язання щодо оплати вартості наданих послуг по перевезенню вантажів в сумі 840 992,63 грн., що підтверджується відповідними виписками.

З урахуванням існування належних доказів надання позивачем послуг, суд дійшов правильного висновку про наявність передбачених чинним законодавством правових підстав для стягнення з відповідача їх вартості в загальному розмірі 220 970,18 грн.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, після порушення провадження у справі відповідач за платіжним дорученням № 38771 від 28.11.2016 р. перерахував позивачу 970,18 грн. в рахунок погашення боргу за договором від 23.06.2016 р. № 1/23-06-2016, тому суд першої інстанції правомірно припинив провадження у справі в цій частині на підставі п. 1-1 статті 80 ГПК України.

Тому, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що позовні вимоги в сумі 220 000 грн. обґрунтовані, підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач безпідставно посилається на ті обставини, що ним до позивача були застосовані оперативно-господарські санкції, передбачені договором (п. 5.12. - 5.13.), що полягало у односторонній відмові від оплати за надані послуги до сплати виконавцем штрафних санкцій у сумі 220 000 грн., а оскільки штрафні санкції не були сплачені, то останні відповідно до повідомлень від 10.11.2016 № 2107 та 09.12.2016 р. були зараховані, в рахунок вартості наданих позивачем послуг, як було передбачено попередньо позивачем і відповідачем у договорі, а отже заборгованість відповідача перед позивачем відсутня, відповідно позовна заява не може бути задоволена.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однією сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Згідно із ст. ст. 202, 203 ГК України зобов'язання припиняється, зокрема зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Заява однієї сторони про зарахування зустрічної однорідної вимоги є одностороннім правочином, який має наслідком припинення зобов'язань. Якщо друга сторона вважає, що заява першої сторони є нікчемним правочином, а відтак не припиняє зобов'язання (наприклад, за відсутністю зобов'язання другої сторони або в разі недопустимості зарахування зустрічних вимог згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 203 Господарського кодексу України, статтею 602 Цивільного кодексу України), то друга сторона вправі звернутися до суду з позовом про примусове виконання зобов'язання першою стороною в натурі або про застосування інших способів захисту, встановлених законом.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам: бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей); строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зустрічні вимоги мають бути однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом, тобто мати однорідний предмет. При цьому, характер зобов'язань, їх мета, зміст та види при зарахуванні не мають значення. Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту

В даному випадку вимоги не є однорідними за своєю юридичною природою та матеріальним змістом (стягнення суми основного боргу та вимоги про сплату штрафу).

Також умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність вимог, коли між сторонами немає спору відносно характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Позивачем відповідачу було направлено відповідь від 25.10.2016 № 35 на претензію, в якій зазначалось про повну відмову в задоволенні претензії № 1 від 11.10.2016 р. про сплату штрафу в сумі 220 000,00 грн., отже ця сума не є безспірною.

Згідно п.1.14 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов'язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов'язань, й відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.

Умовою, за наявності якої можливе припинення зобов'язання зарахуванням, є ясність (прозорість) вимог, коли між сторонами немає спору щодо характеру зобов'язання, його змісту, умов виконання тощо.

Зазначеної правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України в своїх постановах, зокрема, від 30 березня 2016 року у справі № 917/1592/15, від 24 жовтня 2016 року у справі № 910/25428/14, від 07 грудня 2016 року у справі № 916/5088/15).

В даному випадку вимоги відповідача до позивача не відповідають наведеним вище критеріям.

Отже, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, доказів виконання свого обов'язку зі сплати 220 000 грн. вартості отриманих транспортних послуг відповідач до матеріалів справи не надав, тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в сумі 220 000 грн. підлягають задоволенню.

При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що спростовуючи факт зарахування вимог по сплаті штрафних санкцій в рахунок вартості наданих позивачем послуг по перевезенню вантажів, ТОВ Агрофірма Аршиця 27.02.2017 року звернулося до господарського суду Полтавської області з окремою позовною заявою до ТОВ ДВ ТРАНС з вимогою про стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 220 000 грн. по договору № 1/23-06-2016 від 23.06.2016 р. про надання послуг по перевезенню вантажів (ухвалою господарського суду Полтавської області від 02.03.2017 року порушено провадження у справі № 917/269/17 та призначено справу до розгляду).

На підставі вищевикладеного, доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не знайшли підтвердження в матеріалах справи. Інших обставин, що могли б бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, в ході апеляційного провадження не наведено.

Судова колегія Харківського апеляційного господарського суду вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте при повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, у відповідності до норм чинного матеріального та процесуального права, викладені в рішенні висновки відповідають обставинам справи, а тому рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 р. у справі № 917/1862/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Аршиця", с. Маячка, Новосанжарський район, Полтавська область, на рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 р. у справі № 917/1862/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 24.01.2017 р. у справі № 917/1862/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Медуниця О.Є.