РІШЕННЯ

03 квітня 2017 року Справа № 913/1322/16

Провадження №33/1322/16

Господарський суд Луганської області у складі колегії суддів:

головуючий суддя Драгнєвіч О.В.,

судді : Іноземцева Л.В.,

ОСОБА_1,

секретар судового засідання Дмітрієва К.С.,

у засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_2, юрисконсульт відділу правового забезпечення харківської філії ПАТ "Укртелеком" за довіреністю №747 від 12.12.2016;

від відповідача: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи №913/1322/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Укртелеком, м. Київ

до Луганського обласного військового комісаріату, м.Сєвєродонецьк Луганської області

про стягнення 1702 грн 73 коп.

С У Т Ь С П О Р У:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Луганського обласного військового комісаріату про стягнення заборгованості за договором про надання послуг електрозвязку №6600062 від 10.10.2006 в сумі 1031 грн 89 коп., пені в сумі 40 грн 38 коп., інфляційних втрат у сумі 620 грн 69 коп., 3% річних у сумі 64 грн 97 коп.

Ухвалою господарського суду Луганської області (у складі судді Драгнєвіч О.В.) від 30.11.2016 було порушено провадження у справі та її розгляд призначений на 19.12.2016.

Представник позивача в заяві про уточнення прохальної частини позову від 19.12.2016 №26/15/901 вказав про помилковість зазначення реквізитів структурного підрозділу (поштової адреси та ідентифікаційного коду), оскільки позивачем у справі є саме юридична особа ПАТ Укртелеком, правильною слід вважати його адресу місцезнаходження та ідентифікаційний код. Натомість представник позивача просив надсилати всі процесуальні документи у справі на адресу Харківської філії Публічного акціонерного товариства Укртелеком, що було враховано судом (а.с.104).

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором про надання послуг електрозвязку №6600062 від 10.10.2006 в частині проведення повного та своєчасного розрахунку за надані позивачем протягом серпня 2013 року - червня 2016 року телекомунікаційні послуги, за які відповідач розрахувався частково. Залишок заборгованості складає 1031 грн 89 коп. У звязку з допущенням відповідачем прострочення оплати наданих послуг позивач згідно п.5.8 договору нарахував пеню в сумі 40 грн 38 коп., а також відповідно до ст.625 ЦК України нарахував 3% річних в сумі 64 грн 97 коп. та інфляційні втрати в сумі 620 грн 69 коп.

Заявою про зменшення розміру позовних вимог №26-15/37 від 11.01.2017, яка була прийнята судом до розгляду, позивач у звязку із здійсненням відповідачем проплати у липні 2016 року за послуги отримані в червні 2016 року на суму 66 грн 10 коп., просив стягнути з останнього суму 1691 грн 83 коп., з яких: 965,79 грн сума основного боргу, 40,38 грн пеня, 620,69 інфляційні нарахування, 64,97 грн 3% річних (а.с.121-123).

Ухвалами господарського суду Луганської області від 19.12.2016, 12.01.2017, 31.01.2017, розгляд справи відкладався у звязку з не наданням сторонами всіх витребуваних судом документів, необхідних для правильного вирішення справи.

Відповідач у відзиві та додатково наданих поясненнях від 27.01.2017 просив відмовити в задоволенні позову повністю, посилаючись на наступне: пропуск позивачем строку позовної давності та проведення антитерористичної операції на території міста Луганська, де розташована адміністративна будівля, у звязку з чим відсутній доступ до первинної бухгалтерської документації для підтвердження надання позивачем телекомунікаційних послуг за період з липня 2013 року по липень 2014 року. Відповідач вважає, що первинні бухгалтерські документи, які знаходились у будівлі Луганської філії ПАТ "Укртелеком", також втрачені. Щодо наданих телекомунікаційних послуг за 2015 рік та за період з січня 2016 року по жовтень 2016 року, то відповідачем подано докази оплати послуг за вказані періоди на обґрунтування відсутності заборгованості за 2015-2016 роки. Враховуючи викладене, відповідач вважає необґрунтованими заявлені позовні вимоги.

Крім того, у відзиві відповідач просив здійснювати розгляд справи без участі його представника, з огляду на відсутність належного фінансування та можливості забезпечення явки представника, яке судом було враховано (а.с.83-85, 158-160).

Позивач письмовими поясненнями від 19.12.2016, від 11.01.2017 підтвердив, що послуги надавались одному зі структурних підрозділів відповідача Біловодському районному військовому комісаріату, що розташований за адресою: 92800, вул.Виноградна, б.10, смт.Біловодськ, Луганська область. Втрата відповідачем документів та відсутність фінансування не звільняє від належного виконання господарських зобовязань та відповідальності за допущене прострочення; окремі акти приймання-передачі щодо надання послуг не складалися оскільки це не передбачено умовами договору; докази вручення рахунків у позивача відсутні, однак здійснення часткової оплати послуг відповідачем свідчить про їх отримання; відхиляє посилання відповідача щодо застосування строків позовної давності, оскільки відсутня заява про застосування строків позовної давності в порядку ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України; позивач вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки він звертався до відповідача з вказаним позовом до суду 14.09.2016, який був повернутий позивачу без розгляду відповідно до п. 5 ч. 63 ГПК України; розрахунки між сторонами здійснювалися у відповідності до положень п.4.6. договору (а.с.73; 125-128).

14.02.2017 представником позивача відповідно до ст. 22 ГПК України подана заява про збільшення розміру позовних вимог з новим розрахунком, в якій позивач збільшив розмір заявлених до стягнення інфляційних втрат до 634 грн 36 коп., в частині стягнення трьох відсотків річних позовні вимоги зменшені до 62 грн 20 коп., розмір інших вимог (пені, основного боргу) залишився незмінним, просив стягнути 1702 грн 73 коп., з яких: 965 грн 79 коп. сума основного боргу; 634 грн 36 коп. інфляційні нарахування; 62 грн 20 коп. 3% річних; 40 грн 38 коп. пені (а.с.165-171).

Дана заява прийнята судом до розгляду, спір вирішується судом з її урахуванням

Справа №913/1324/16 розглядалась суддею Драгнєвіч О.В. одноособово.

У звязку з подачею позивачем заяви про збільшення розміру позовних вимог та закінченням процесуального строку вирішення спору, а також з метою захисту процесуальних прав відповідача, для подальшого розгляду справи згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 14.02.2017 визначено судову колегію у складі: ОСОБА_3 головуючий, судді - Зюбанова Н.М., Іванов А.В.

Відповідно до п. 3.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розгляд справи у звязку зі зміною складу суду починається спочатку.

Представником позивача надані письмові пояснення від 13.02.2017, в яких зазначено, що позивач розраховує пеню за прострочення оплати з 01 числа місяця наступного за розрахунковим, хоча п.5.8. договору сторонами погоджено нарахування пені з 21 числа місяця наступного за розрахунковим. Зазначене не порушує права відповідача оскільки період фактичного нарахування пені є меншим. Пунктом 4.6. договору встановлені строки виконання грошового зобовязання відповідача, встановлені строки оплати, які не залежать від факту отримання рахунків на оплату відповідачем (а.с.175-176).

Ухвалами господарського суду Луганської області від 14.02.2017, 28.02.2017 розгляд справи відкладався.

Письмовими поясненнями від 07.03.2017 відповідач підтримав доводи, викладені у раніше наданих відзиві та письмових запереченнях (а.с.192-194).

У відповідності до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 17.03.2017, у звязку із перебуванням суддів Іванова А.В., Зюбанової Н.М. у відпустці, для розгляду справи на підставі ст.2-1, 4-6 Господарського процесуального кодесу України визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Драгнєвіч О.В., судді Іноземцева Л.В., Старкова Г.М.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 20.03.2017 розгляд справи відкладено на 03.04.2017 у звязку із зміною складу суду, неявкою представника відповідача та з метою захисту його про процесуальних прав.

В судове засідання 03.04.2017 прибув лише представник позивача.

Відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечив участі повноважного представника у судовому засіданні, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Позивачем через канцелярію суду подана заява №26-15/243 від 21.03.2017 про відмову від позовної вимоги в частині стягнення пені в розмірі 40 грн 38 коп., копія якої була завчасно направлена відповідачу (а.с.203-206).

Судом розяснені представнику позивача процесуальні наслідки відмови від позовної вимоги згідно ст.ст.78, 80 ГПК України.

В судовому засіданні представник підтримав подану заяву, просив її прийняти, задовольнити позовні вимоги повністю з її урахуванням.

Судом прийнята відмова позивача від позовної вимоги в частині стягнення пені в розмірі 40 грн 38 коп., отже розгляду підлягають позовні вимоги про стягнення 965 грн 79 коп. сума основного боргу; 634 грн 36 коп. інфляційні нарахування; 62 грн 20 коп. 3% річних.

За висновком суду, неприбуття представника відповідача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, з огляду на належне його повідомлення, наявність його відзиву із викладенням власної правової позиції та раніше заявлене клопотання про розгляд справи без участі його представника, відсутність обґрунтованих клопотань від сторін про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 03.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством "Укртелеком", яке у звязку з набранням чинності Закону України "Про акціонерні товариства" було перейменовано на Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" позивачем у справі, підприємством звязку за договором, та Луганським обласним військовим комісаріатом відповідачем у справі, споживачем за договором, укладено договір №6600062 про надання послуг електрозвязку (а.с. 18-25).

Відповідно до розділу 2 договору підприємство звязку зобовязалось, зокрема, забезпечувати безперебійне і якісне надання послуг телефонного звязку (пп.2.1.1 п.2.1 договору); проводити реєстрацію придбаних споживачем абонентських пристроїв та телематичних служб та передавання даних (пп.2.1.2 п.2.1 договору).

За умовами договору підприємство звязку надає послуги електрозвязку, перераховані в додатку 1, а також безоплатні послуги, перераховані в додатку 2 до договору.

Згідно з пп.3.2.8 п.3.2 договору споживач зобовязаний своєчасно вносити плату за користування телефоном, міжміські та міжнародні телефонні розмови, подані в кредит телеграми та інші послуги надані по телефону.

Повідомляти до підприємства звязку дані, які необхідні для розрахункових документів (пп.3.2.9 п.3.2 договору).

Пунктом 4.1 договору послуги, які надаються підприємством звязку, оплачуються за тарифами, затвердженими згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п.4.2 договору споживач сплачує послуги електрозвязку за спільно погодженою авансовою системою оплати.

Згідно з п.4.6 договору у разі застосування авансової системи оплати споживач для одержання послуг електрозвязку проводить щомісячно до 20 числа поточного місяця, попередню оплату їх вартості в розмірі не менше суми послуг, наданих у попередньому розрахунковому періоді, з подальшим перерахунком (до 10 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) виходячи з фактично наданих послуг.

В п.5.8 договору сторони передбачили, що у разі несплати за надані послуги електрозвязку понад встановлений термін (з 21 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) споживач сплачує пеню в розмірі одного відсотка від затриманих платежів за кожну добу затримки, згідно з чинним законодавством.

Відповідно до п.7.1 договору він набирає чинності з дня підписання і діє пять років.

Якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не повідомила про його припинення, то договір вважається дійсним на той же термін (п.7.2).

Таким чином, з огляду на відсутність повідомлень від сторін про припинення дії договору він продовжив свою дію на наступний період і є діючим на момент розгляду справи.

На виконання умов договору №6600062 про надання послуг електрозвязку від 10.10.2006 позивач надавав відповідачеві відповідні послуги, але за надані послуги протягом серпня 2013 року червня 2016 року відповідач розрахувався частково, внаслідок чого за ним виникла заборгованість в сумі 965 грн 79 коп. (враховуючи, здійснені відповідачем оплати, а також заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог від 11.01.2017).

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача із відповідним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносин сторін, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно зі ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Згідно з ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Договір від 10.10.2006 №6600062, що укладений сторонами у даній справі, за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Загальні положення про послуги визначені главою 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України).

У відповідності до п.5 ст.33 Закону України Про телекомунікації, п.36 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2012 року №295, споживач зобовязаний виконувати умови договору та своєчасно оплачувати отримані телекомунікаційні послуги згідно діючих тарифів.

Статтею 68 Закону України Про телекомунікації встановлено, що розрахунки за телекомунікаційні послуги здійснюються на умовах договору про надання телекомунікаційних послуг між оператором, провайдером телекомунікацій та споживачем або без договору за готівкову оплату чи за допомогою карток тощо в разі одержання споживачем замовленої за передоплатою (авансованої) послуги за тарифами, затвердженими згідно із законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно зі ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

Факт надання позивачем відповідачеві послуг звязку протягом серпня 2013 року червня 2016 року на суму 2034 грн 67 коп. підтверджений матеріалами справи, зокрема рахунками-актами, розрахунком заборгованості (а.с.26-60; 169).

Матеріали справи свідчать, що договір про надання послуг електрозвязку укладений від імені ПАТ "Укртелеком" Луганською філією; рахунки-акти за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року включно, долучені позивачем, виписані Луганською філією ПАТ "Укртелеком".

Суд враховує, що з 14.04.2014 в Луганській області проводиться антитерористична операція.

Відповідно до Переліку заселених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України 02.12.2015 № 1275-р, до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, віднесено і м. Луганськ, в якому був зареєстрований в якості юридичної особи відповідач Луганський обласний військовий комісаріат. З грудня 2014 року відповідач переміщений до м. Сєвєродонецьк Луганської області. Із матеріалів справи вбачається, що послуги електрозвязку надавались структурному підприємству відповідача Біловодському районному військовому комісаріату.

Внаслідок подій, обумовлених проведенням антитерористичної операції, керівництвом ПАТ "Укртелеком" видано накази від 16.10.2014 № 544 та від 01.12.2014 № 674, згідно яких структурні підрозділи Луганської філії ПАТ "Укртелеком" підпорядкували Харківській філії. З 01.12.2014 змінено територію, саме збільшено територію діяльності Харківської філії та поширено її на частину території Луганської області, територію діяльності Луганської філії відповідно зменшено. Передбачено здійснення організаційних заходів до 31.12.2014 по передачі договорів, дебіторської і кредиторської заборгованості тощо.

Рахунки-акти за період з листопада 2014 року по червень 2016 року включно, долучені позивачем, виписані Харківською філією ПАТ "Укртелеком".

Доказів надіслання рахунків-актів позивачем не надано, втім відповідачем факт отримання рахунків-актів не заперечується та не оспорюється факт надання позивачем послуг електрозвязку.

Крім того, суд враховує, що у відповідності до погодженого сторонами порядку проведення розрахунків, а саме авансової системи оплати (п.4.2, п.4.6. договору), обовязок щомісячного внесення відповідачем платежів не ставиться в залежність від отримання відповідних рахунків.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У пункті 4.2. договору сторони погодили авансову ситему оплати.

Згідно п.4.6 договору, у разі застосування авансової системи оплати споживач для одержання послуг електрозвязку проводить щомісячно до 20 числа поточного місяця, попередню оплату їх вартості в розмірі не менше суми послуг, наданих у попередньому розрахунковому періоді, з подальшим перерахунком (до 10 числа місяця, що настає після розрахункового періоду) виходячи з фактично наданих послуг.

Наданими сторонами поясненнями, а також наявними у справі матеріалами підтверджується, що відповідач оплату отриманих телекомунікаційних послуг протягом серпня 2013 року червня 2016 року здійснив частково, а саме на суму 1068 грн 88 коп., що підтверджується наданими копіями платіжних доручень та розрахунком основного боргу (а.с. 87-100; 169).

Господарський суд зауважує про те, що позивачем в позові заявлено до стягнення заборгованість за надані послуги звязку за період з серпня 2013 року - по червень 2016 року, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Як вбачається зі змісту заяви позивача про зменшення позовних вимог (а.с.121), заборгованість за надані послуги за червень 2016 року на суму 66,10 грн, на момент звернення з даним позовом до суду була сплачена відповідачем в липні 2016 року, що було враховано позивачем під час розгляду спору.

Крім того, здійсненими відповідачем оплатами 30.09.2015, та 16.11.2015, була повністю погашена заборгованість, що утворилася за період з серпня 2013 року по травень 2014 року, а також частково за червень 2014 року.

Оплатами, проведеними відповідачем 10.12.2015, 18.12.2015, 24.02.2016, 16.03.2016, 12.04.2016, 23.06.2016, 17.06.2016, 22.07.2016, була погашена заборгованість за надані послуги протягом листопада 2015 року червня 2016 року. Зазначене, зокрема було враховано позивачем у наданому розрахунку боргу до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 13.02.2017, а тому фактично до стягнення не заявляється (а.с. 87-100; 169).

Таким чином, позивачем заявляється до стягнення заборгованість за надані послуги звязку за період червень (частково), липень 2014 року жовтень 2015 року (враховуючи часткову оплату відповідачем послуг). Сума заборгованості за надані телекомунікаційні послуги у вказаний період складає 965 грн 79 коп.

Доказів сплати боргу на час прийняття рішення відповідачем не надано.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, а також додатково наданих письмових поясненнях, заперечує проти позовних вимог, зокрема, у звязку зі спливом строку позовної давності, який просить застосувати при вирішенні даного спору.

Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України тривалістю у три роки.

Доводи позивача щодо неподання відповідачем окремої заяви про застосування строків позовної давності в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України визнаються судом безпідставними та до уваги не приймаються, оскільки абз. 7 п.п. 2.1 п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" розяснено, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із відповідним позовом до суду 30.11.2016 (згідно даних реєстрації позовної заяви канцелярією суду).

У позові зазначено спірний період виникнення заборгованості з серпня 2013 року по червень 2016 року включно.

Таким чином, поза межами строку позовної давності є заборгованість, яка утворилася з серпня 2013 року до 30 листопада 2013 року.

Однак, наразі суд дійшов висновку про те, що позивачем заявляється до стягнення заборгованість, яка фактично утворилась за період з червня 2014 року по жовтень 2015 року.

Враховуючи те, що фактично заявлений позивачем до стягнення борг утворився за період з червня 2014 року по жовтень 2015 року включно, а отже заявлений в межах строку позовної давності, тому в клопотанні відповідача щодо застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення боргу слід відмовити.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 965 грн 79 коп. за надані протягом червня 2014 року жовтня 2015 року послуги за договором №6600062 про надання послуг електрозвязку від 10.10.2006.

Відносно заявлених додаткових вимог позивача про стягнення з відповідача 3% річних за загальний період з 21.09.2013 по 30.06.2016 в сумі 62 грн 20 коп. та інфляційних втрат за загальний період з жовтня 2013 року по червень 2016 року в сумі 634 грн 36 коп., суд зазначає наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, за цією нормою Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відносно застосування строку позовної давності до позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат господарський суд зазначає наступне.

Згідно з ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення н азаставлене майно, тощо).

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за загальний період з 21.09.2013 по 30.06.2016 та інфляційних втрат за загальний період з жовтня 2013 року по червень 2016 року.

Як вже зазначалось, позивач звернувся до суду з даним позовом 30.11.2016, тобто за межами позовної давності, передбаченої ст.257 Цивільного кодексу України, знаходяться вимоги про стягнення 3% річних до 30.11.2013 за надані у серпні - жовтні 2013 року послуги звязку та інфляційних втрат за серпень-вересень 2013 року.

У відповідності до положень ст.264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Наразі матеріалами справи підтверджено, що відповідачем хоча і з простроченням, однак, був проведений 30.09.2015 розрахунок з позивачем за надані послуги в серпні - жовтні 2013 року повністю, що зокрема свідчить про визнання останнім свого зобовязання.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист відповідача від 20.07.2015 №УТВ 56, яким відповідач повідомляв позивача про підстави виникнення заборгованості за послуги звязку, необхідність оформлення особового рахунку на новому місці дислокації у м.Сєвєродонецьк, та гарантував погасити заборгованість за послуги звязку, яка наявна, до кінця серпня 2015 року (а.с.68).

Враховуючи зазначене, проведені відповідачем оплати боргу, суд дійшов висновку про переривання 30.09.2015 перебігу строку позовної давності згідно ст.264 Цивільного кодексу України, а відтак строк позовної давності за вказаними додатковими вимогами за надані позивачем у серппні - жовтні 2013 року послуги звязку після переривання розпочався заново, та станом на час подання позову до суду не є пропущеним.

Судом було перевірено за допомогою програми Законодавство розрахунок 3% річних, наданий позивачем (а.с.170), та встановлено наявність в ньому декількох арифметичних помилок. Зокрема, не правильне округлення позивачем під час розрахунку десятих при визначенні суми копійок за рахунками квітня-травня 2015 року. За розрахунком суду, за рахунком квітня 2015 року правильна сума 3% річних складає 1 грн 97 коп, а не 1 грн 98 коп. За рахунком травня 2015 року правильна сума 3% річних складає 1 грн 82 коп, а не 1 грн 83 коп.

Крім того, позивачем допущено помилку у визначенні загальної суми 3% річних в розмірі 62 грн 20 коп., оскільки перевіривши розрахунок за даними, наведеними позивачем, загальна сума 3% річних має складати 62 грн 17 коп.

Враховуючи викладене, обґрунтованими є 3% річних, розраховані за загальний період з 21.09.2013 по 30.06.2016 на загальну суму 62 грн 15 коп.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат (а.с.171), господарський суд дійшов висновку про наявність в ньому також арифметичних помилок. Позивачем невірно визначено індекси інфляції по окремим рахункам серпня листопада 2013 року.

Оскільки за правильним розрахунком суду, при застосуванні правильних коефіцієнтів інфляції, за рахунками серпня листопада 2013 року, суми втрат від інфляції складають більшу суму, ніж заявлено позивачем, суд, не виходячи за межі позовних вимог, враховує за вказаними рахунками інфляційні, нараховані в розмірі саме позивача.

Також судом враховано, що позивачем не правильно округлено під час розрахунку десятих при визначенні суми інфляційних в копійках за рахунком листопада 2014 року. За розрахунком суду правильною є сума 29 грн 79 коп, а не 29 грн 80 коп.

Крім того, позивачем допущено арифметичну помилку у визначенні загальної суми інфляційних в розмірі 634 грн 36 коп., оскільки перевіривши розрахунок за даними, наведеними позивачем, загальна сума інфляційних має складати 634 грн 35 коп.

Враховуючи вищевикладене, обґрунтованими визнаються судом інфляційні втрати, розраховані за загальний період жовтня 2013 року червня 2016 року на загальну суму 634 грн 34 коп.

Під час розгляду спору позивачем через канцелярію суду подана заява №26-15/243 від 21.03.2017 про відмову від позовної вимоги в частині стягнення пені в розмірі 40 грн 38 коп., яка була прийнята судом (а.с.203-206).

У відповідності до положень ст.78, п.4, ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято судом.

За таких обставин, провадження в частині заявленої позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 40 грн 38 коп., у відповідності до п.4, ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, підлягає припиненню.

Таким чином, позов підлягає задоволенню частково, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в сумі 965 грн 79 коп., 3% річних у сумі 62 грн 15 коп., інфляційні втрати в сумі 634 грн 34 коп. В іншій частині позову відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання позову покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам в сумі 1345 грн 26 коп. Решта судового збору покладається на позивача.

Керуючись ст.ст.44, 49, 78, п.4 ч.1 ст.80, ст.ст. 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов Публічного акціонерного товариства Укртелеком до Луганського обласного військового комісаріату задовольнити частково.

2. Припинити провадження у справі в частині заявленої позовної вимоги про стягнення пені в розмірі 40 грн 38 коп.

3. Стягнути з Луганського обласного військового комісаріату, вул.Богдана Ліщини, б.38, м.Сєвєродонецьк Луганської області, ідентифікаційний код 07668758, на користь Публічного акціонерного товариства Укртелеком, бульвар Т.Шевченка, б.18, м.Київ, ідентифікаційний код 21560766, заборгованість за надані телекомунікаційні послуги в сумі 965 грн 79 коп., 3% річних у сумі 62 грн 15 коп., інфляційні втрати в сумі 634 грн 34 коп., судовий збір у сумі 1345 грн 26 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.04.2017.

Головуючий суддя О.В ОСОБА_3

Суддя Л.В. Іноземцева

Суддя Г.М. Старкова