ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа № 917/154/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Могилєвкін Ю.О. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Кладько А.С.

за участю:

прокурора - Нечволод П.В., посвідчення № 044151 від 19.09.2016 р.;

представників:

Міністерства оборони України - ОСОБА_2, довіреність № 220/467/д від 26.12.2016 р.;

Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" - ОСОБА_3, довіреність № 1 від 03.01.2017 р.;

першого відповідача - Коваленко О.В., довіреність від 03.01.2017 р.;

другого відповідача - не з'явився;

третього відповідача - не з'явився;

четвертого відповідача - не з'явився;

п'ятого відповідача - Масеха Б.О., довіреність від 04.10.2016 р.;

третьої особи (Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор") - не з'явився;

третьої особи (ОСОБА_9)-не з'явився;

Кабінету Міністрів України -Тернова Н.В,, за довіреністю від 28.12.2016 р. № 06-04/10007;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу першого позивача- Міністерства оборони України (вх. № 2933 П/3) на рішення господарського суду Полтавської області від 29.09.16 р. у справі № 917/154/15

за позовом заступника військового прокурора Полтавського гарнізону, м. Полтава, в інтересах держави в особі: 1. Міністерства оборони України, м. Київ,

2. Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд", м. Київ,

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп", м. Полтава,

2. Приватного підприємства "УкрБізнесКонсалтінг", м. Полтава

3. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, м. Полтава

4. Приватного підприємства "ЧІК", смт. Диканька, Полтавської області

5. Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк", м. Київ

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор", м. Полтава

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору-ОСОБА_9, м. Полтава.

про визнання права власності на нерухоме майно та витребування часток власності у нежитловому будинку

ВСТАНОВИЛА:

Заступник військового прокурора Полтавського гарнізону в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп", Приватного підприємства "УкрБізнесКонсалтінг", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_8, Приватного підприємства "ЧІК", Публічного акціонерного товариства "Діамантбанк" про визнання за державою в особі Міністерства оборони України права власності на нерухоме майно, а саме нежитловий будинок - літера "А-2", загальною площею 763,2 кв.м. по АДРЕСА_1 і витребування шляхом вилучення від відповідачів часток власності у нежитловому будинку - літера "А-2", загальною площею 763,2 кв.м. та передачі майна державному підприємству Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в особі філії державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" "Полтавська філія", посилаючись на незаконне відчуження з державної власності нежитлового будинку - літера "А-2", загальною площею 763,2 кв.м. по АДРЕСА_1 (майно Збройних сил України).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 16.04.2015 р. у справі № 917/154/15 (суддя Кульбако М.М.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 р. (судді: Істоміна О.А., Барбашова С.В., Білецька А.М.), в задоволенні позову відмовлено повністю у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог.

Постановою Вищого господарського суду України від 29.03.2016 р. у даній справі рішення господарського суду Полтавської області від 16.04.2015 р. та постанова Харківського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 р. у справі № 917/154/15 скасовані в частині позовних вимог до ТОВ "Укрінвестгруп", ПП "Укрбізнесконсалтинг", фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 та ПАТ "Діамантбанк" з передачею справи на новий розгляд в цій частині позовних вимог до господарського суду Полтавської області.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог до ПП "ЧІК" рішення та постанова залишені без змін.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 р. у справі № 917/154/15(колегія суддів у складі:головуючий суддя Іванко Л.А., суддя Ореховська О.О., суддя Безрук Т.М.) у позові відмовлено повністю.

Рішення мотивовано з тих підстав, що матеріалами справи підтверджується порушення права власника спірного нерухомого майна-держави та наявність передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України підстав для захисту такого права шляхом витребування цього майна позивачами від добросовісних набувачів- відповідачів, зважаючи на незаконне, в порушення вимог ч.2 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України " та п.4.4 Статуту ДП "Укрвійськбуд" відчуження цього майна з державної власності поза волею власника (без згоди Міністерства оборони України та без рішення Кабінету Міністрів України), проте позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

Перший позивач-Міністерство оборони України подав на рішення господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 р. у справі № 917/154/15 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги перший позивач посилається зокрема на необґрунтованість висновку господарського суду першої інстанції, що відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності розпочався з дати укладення біржової угоди від 28.08.2012 р. № 28-02/12, за якою спірне державне майно незаконно відчужено з державної власності, яка є датою, з якої позивачі дізналися про порушення права держави, оскільки Міністерство оборони України тривалий час з об'єктивних та поважних причин не було обізнане та не могло довідатися про укладення, умови та про сторони зазначеної угоди та інших договорів, за якими відповідачі набули право власності на частини спірного майна, а відтак, і про порушення права держави на це майно.

При цьому перший позивач зазначає, що він не є стороною зазначених угод, ним не направлялось жодних звернень (подань), а Кабінетом Міністрів України не приймалося рішень за зверненнями (поданнями) Міністерства оборони України стосовно відчуження спірного нерухомого майна, як того вимагають норми ч. 2 статті 6 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних силах України», а про порушення права власності держави на спірне майно та про особу, яка його порушила він дізнався з позову Полтавського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, ДП МОУ «Укрвійськбуд» до ТОВ «Імідж», про витребування спірного нерухомого майна та визнання права власності на нього, а також з ухвали господарського суду Полтавської області від 15.07.2014 р. про порушення провадження у справі № 917/1387/14 за цим позовом.

Також перший позивач посилається на те, що на момент укладення біржової угоди від 28.08.2012 р. № 28-02/12 був чинний ЦК Української РСР, абз.3 ч. 1 статті 83 якого передбачено, що позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння кооперативних та інших організацій та громадян і т. ін..

Другий позивач - Державне підприємство Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов військового прокурора Полтавського гарнізону в повному обсязі та ін., з мотивів, викладених у відзиві, та ін.

Перший відповідач -Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрінвест-груп" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, з мотивів, викладених у відзиві, та ін.

Перший відповідач -Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрінвест-груп» надав додаткові пояснення по справі згідно з якими просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення-без змін, з підстав, наведених в додаткових поясненнях, та ін.

Другий відповідач - Приватне підприємство «Укрбізнесконсалтінг» у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення-без змін, з підстав, наведених у відзиві і т. ін.

Четвертий відповідач- Мале Приватне підприємство "ЧІК" у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, щовін не є учасником процесу у справі, оскільки при ухваленні рішення господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 р. у справі № 917/154/15 розглядалися позовні вимоги в частині до ТОВ "Укрінвестгруп", ПП "Укрбізнесконсалтинг", ФОП ОСОБА_8 та ПАТ "Діамантбанк", а тому Міністерство оборони України безпідставно зазначив МПП "ЧІК" відповідачем у справі за апеляційною скаргою на оскаржуване вищезазначене рішення, та ін.

П'ятий відповідач -ПАТ «Діамантбанк» у відзиві на апеляційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення-без змін, з підстав, наведених у відзиві, та ін.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи, викладені в апеляційній скарзі, відзивах на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, встановлено наступне.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на незаконне відчуження державного нерухомого майна, а саме цегляного нежитлового будинку літ. "А-2" загальною площею 763,2кв.м. по вул. Фрунзе,6 в м. Полтаві, яке належить Державі Україна на підставі свідоцтва від 29.09.1999р. про право власності на об'єкт нерухомого майна та дублікату свідоцтва від 11.06.2002 №220, виданих Полтавським управлінням житлово-комунального господарства, яке відбулось у процедурі санації ДП МОУ "Укрвійськбуд", шляхом укладення біржової угоди купівлі-продажу від 28.08.2012 поза волею та без участі власника (держави) під час фіктивного банкрутства позивача-2-ДП МОУ «Укрвійськбуд» і т. ін..

При цьому прокурор зазначає, що біржова угода від 28.08.2002 року № 28-02/12 (відчуження спірного нежитлового будинку) є нікчемною, оскільки немає її нотаріального посвідчення, а також посилається на те, що біржову угоду уклав гр. ОСОБА_10, що діяв за довіреністю, виданою гр. ОСОБА_11, який не мав повноважень на вчинення будь-яких дій від імені ДП МОУ "Укрвійськбуд", оскільки він ніколи не призначався в установленому порядку керівником ДП МОУ "Укрвійськбуд".

На підтвердження права власності держави на спірне майно прокурором надано копію Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна площею 860,5 кв.м. від 29 січня 1999 року (т. 4 а.с.40 на звороті).

Як вбачається з матеріалів справи, 01.12.1998 р. 22 госпрозрахунковою дільницею м. Полтави Міністерства оборони України на підставі акту приймання-передачі основних засобів вищезазначене нерухоме майно передано до Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" в експлуатацію.

Згідно з п. 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.09.2002р. № 1282 "Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил" передача військового майна оформляється актом приймання-передачі за зразком згідно з додатком, який складається у чотирьох примірниках, підписується головою і членами комісії та затверджується відповідно органом, уповноваженим управляти державним майном, самоврядною установою і організацією або органом місцевого самоврядування, яким передається військове майно.

Відповідно до п. 15 вищезазначеної Постанови право органу, уповноваженого управляти державним майном, самоврядної установи і організації або органу місцевого самоврядування, яким передається військове майно, на управління переданим майном або право власності на нього настає з дня затвердження акта приймання-передачі.

Зазначений акт приймання-передачі основних засобів затверджений 29.03.1999 р. НРВіКБЗС - начальником Головного Управління РВіКБ Міністерства оборони України, тобто майно передано в оперативне управління від одного суб'єкта до іншого за погодженням та з особистої волі Міністерства оборони України (1-го позивача).

Разом з тим, згідно з преамбулою Статуту ДП "Укрвійськбуд", це підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю. Засновником підприємства є Міністерство оборони України (Орган управління майном).

Згідно з п.п. 2.2., 4.1., 4.2., 4.4. Статуту ДП "Укрвійськбуд" підприємство створене з метою виконання програми житлового і військового будівництва для Міністерства оборони України, структур Збройних сил України та інших замовників. - юридичних та фізичних осіб України незалежно від форм власності. Майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Здійснюючи право повного господарського відання підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном на свій розсуд, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту. Відчуження засобів виробництва, що є державною власністю і закріплені за підприємством, здійснюється за погодженням з Органом управління майном у порядку, що встановлений чинним законодавством. Пунктом 6.1. Статуту ДП "Укрвійськбуд" також передбачено, що функції по управлінню майном, яке є загальнодержавною власністю, здійснює Орган управління майном (Міністерство оборони України).

Отже, спірне майно передано у господарське відання уповноваженим державою органом управління -ОСОБА_1 оборони України до ДП "Укрвійськбуд" за актом приймання-передачі, затвердженим 29.03.1999 р. НРВіКБЗС.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою арбітражного суду м. Києва від 06.11.2000 р. порушено провадження у справі про банкрутство ДП МОУ "Укрвійськбуд". В межах процедури санації ДП "Укрвійськбуд" 28.08.2002 р. укладено біржову угоду № 28-02/12, за якою спірне майно перейшло у власність ТОВ "Імідж"(т. 1 а.с. 22).

Продавцем нежитлового будинку, Літера "А-2" цегляний, загальною площею 763,2 кв.м., який знаходиться за адресою: м.Полтава, вул.Фрунзе, 6 на підставі Довідки-характеристики № 3705, виданої Полтавським БТІ 18.07.2002 р. на підставі Свідоцтва про право власності № 220 від 11.06.2002 р. (дублікат)) виступив ДП "Укрвійськбуд" в особі ОСОБА_12, який діяв на підставі довіреності АВН № 864155 від 20.09.2000 р.

Укладенню біржової угоди купівлі-продажу від 28.02.2002р. передувала видача Полтавським БТІ 18.07.2002 р. довідки-характеристики №3705 на підставі дублікату свідоцтва про право власності № 220 від 11.06.2002р. на зазначене нерухоме майно

Третя особа Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор" надало до матеріалів справи довідку за № 4542 від 01.06.2016р. (т.4, а.с.157), що згідно зі свідоцтвом про право власності від 29.01.1099р., виданим Полтавським управлінням житлово-комунального господарства, майно за адресою: м.Полтава, вул.Фрунзе, 6 складало площу 860,5 кв.м.

Статтею 47 Цивільного кодексу УРСР 1960 р., який діяв на час укладення зазначеної біржової угоди визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі.Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною 2 статті 48 цього Кодексу.

Статтею 277 Цивільного кодексу УРСР 1960 р. передбачалося необхідність нотаріального посвідчення угод купівлі-продажу лише в тому випадку, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і предметом відчуження є житловий будинок.

Натомість,частиною 2 статті 15 Закону України "Про товарну біржу" передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, а згідно з частиною 4 цієї статті угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Оскільки зазначена біржова угода укладена між юридичними особами та зареєстрована у філії «Київська ресурсна палата» ТБ «ЗУБН на підставі статті 15 Закону України «Про товарну біржу», вона є укладеною та дійсною.

Посилання прокурора та позивачів на положення статті 657 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р., які встановлюють вимоги щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомого майна є безпідставними, оскільки відповідно до статті 5 цього Кодексу, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності, в той час як Цивільний кодекс України набрав чинності 01.01.2004 р., тобто після укладення 28.02.2002р зазначеної біржової угоди, а тому не регулює відносини щодо її укладання.

З матеріалів справи вбачається, що зазначений у свідоцтві про право власності об'єкт нерухомого майна за адресою: м. Полтава, вул.. Фрунзе, 6, площею 860, 5 кв.м. від держави був відчужений наступним чином:

- згідно з договором купівлі-продажу від 02.02.1999р. на користь фірми "АлАн", нежитлові приміщення площею 17,3 кв.м. Частка не визначалася;

- згідно з договором купівлі-продажу від 20.05.1999р. на користь юридичної особи "Мальва", нежитлові приміщення площею 72,1 кв.м. Частка не визначалася;

- згідно з біржовою угодою від 28.09.2002р. на користь юридичної особи "Імідж" нежитлові приміщення площею 763,2 кв.м. Частка не визначалася;

Загальна площа відчуженої площі складала 852,6 кв.м. що з урахуванням поточних змін та оздоблення дорівнює 860.5 кв.м.

Таким чином, відчужене ТОВ "Імідж" в процедурі санації ДП "Укрвійськбуд" за біржовою угодою № 28-02-12 від 28.08.2002р. спірне майно загальною площею 763, 2 кв. м. за адресою: м.Полтава, вул.Фрунзе, 6 належало на праві власності Державі згідно зі свідоцтвом від 29.01.1999 р.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України, серед способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права.

Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності.

Виходячи зі змісту наведених норм, позов про визнання права власності -це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з певними вимо гами про повернення майна чи усунення інших перешкод.

За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, передбачений нею спосіб захисту спрямований не на виникнення за рішенням суду права власності позивача, а на підтвердження наявного у позивача права власності, набутого раніше на законних підставах.

Як зазначалося вище, спірне майно належить державі на праві власності на підставі свідоцтва від 29.01.1999 р.(т. 4 а.с. 67 -на звороті).

Право на пред'явлення позову про витребування майна з незаконного володіння, унормовано статтею 387 Цивільного кодексу України, за приписами якої власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до системного тлумачення приписів ст. 387 Цивільного кодексу України у поєднанні з комплексом норм, що регулюють набуття і реалізацію права власності, передбачений цією нормою спосіб захисту права власності є матеріально-правовою вимогою власника, що на момент подання позову фактично не володіє своїм індивідуально визначеним майном, до невласника, що на момент подання позову незаконно фактично володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі.

Тобто позивачем за віндикаційним позовом є неволодіючий власник індивідуально визначеного майна.

Відповідно до частини 1 статті 397 Цивільного кодексу України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

Виходячи з цієї норми, фактичне володіння передбачає фактичне панування особи над річчю.

Під незаконним володінням слід розуміти фактичне володіння річчю, яке не має правової підстави (передбаченої законом, договором чи адміністративним актом) або правова підстава якого відпала чи визнана недійсною.

Тобто відповідачем за віндикаційним позовом виступає незаконний володілець майна, який може і не знати про незаконність свого володіння майном (добросовісний набувач).

Згідно зі ст.330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього.

За змістом ч.1 статті388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як правомірно встановлено господарським судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачається, що спірне майно, яке належить державі на підставі свідоцтва на праві власності площею 763, 2 кв.м. вибуло з державної власності поза волею держави на підставі біржової угоди від 28.08.2002 р. № 28-02/12.

Вищий господарський суд України, скасовуючи постановою від 29.03.2016 р. ( т. 3 а.с. 90-96) прийняті при попередньому розгляді даної справи рішення та постанову, зазначив про необхідність дослідження наступних обставин:

1) Чи приймалось Кабінетом Міністрів України рішення про відчуження спірного військового майна в порядку ч. 2 статті 6 ЗУ «Про правовий режим майна у Збройних силах України?

2) Чи надавалось ОСОБА_1 оборони України згода на відчуження майна ДП МОУ «Укрвійськбуд» відповідно до ч. 1 статті 136 ГК України та п. 4.4. Статуту майна ДП МОУ «Укрвійськбуд» (тобто згода уповноваженого органу власника суб'єкту господарсь -кого відання).

3) Чи дотримано при укладенні Біржової угоди купівлі-продажу від 28.08.2002 р. положення абз. 2 п. "а" ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного майна», якими встановлено обмеження та заборони щодо приватизації вйськового майна загальнодержавного значення(в т. ч. в процесі банкрутства-за положеннями Закону про банкрутство, в редакції, що діяла до 19.01.2013 р., який містить відповідну відсилку до Закону "Про приватизацію жержавного майна").

4) Входить чи ні відчужене відповідачам майно до складу спірного майна, що надежало Державі на підставі Свідоцтва від 11.06.2002 р. № 220. Дослідити документи, що визначають частку кожного з відповідачів у спірному будинку.

Відповідно до статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції, на виконання зазначених вказівок, згідно з імперативними вимогами ч.2 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України" (в редакції, чинній на момент укладення біржової угоди від 28.08.2002 р. № 28-02/12), рішення про відчуження військового майна, що є придатним для подальшого використання, але не знаходить застосування у повсякденній діяльності військ, надлишкового майна, а також цілісних майнових комплексів та іншого нерухомого майна приймає Кабінет Міністрів України за поданням Міністерства оборони України.

Відповідно до інформації, наданої представником Міністерства оборони України,останнє не направляло жодних подань, а Кабінет Міністрів України не приймав жодних рішень за поданням Міноборони стосовно відчуження спірного нерухомого майна, як того вимагають норми ч.2 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України".

Отже, порушення вимог ч.2 ст.6 Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України " та п.4.4 Статуту ДП "Укрвійськбуд", що полягає у незаконному самовільному відчуженні ДП "Укрвійськбуд" державного нерухомого майна (без згоди Міністерства оборони України та без рішення Кабінету Міністрів України) є підставою вважати, що спірне нерухоме майно вибуло з державної власності незаконно та поза волею власника, оскільки державне підприємство, за яким майно було закріплено на праві господарського відання, не вправі було самостійно ним розпоряджатися.

Також при укладенні Біржової угоди купівлі-продажу від 28.08.2002 р. не дотримано положень абз. 2 п. «а» ч. 2 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», якими встановлено обмеження та заборони щодо приватизації вйськового майна загальнодержавного значення(в т. ч. в процесі банкрутства-згідно з положеннями Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», в редакції до 19.01.2013 р., яка діяла на час провадження у справі про банкрутство 2-го позивача, який містить відповідну відсилку до Закону України «Про приватизацію

державного майна»).

При цьому, обмеження та заборони щодо приватизації військового майна загальнодержавного значення, не є обмеженнями правомочності щодо розпорядження майном за згодою власника, яке може бути зняте шляхом надання такої згоди. Суб'єктам, що здійснюють функції власника від імені держави, законодавством не надано повноважень на прийняття рішення щодо відчуження майна, за умови існування законодавчо встановлених обмежень. Такі заборони можуть бути зняті лише за умови внесення відповідних змін до законодавчих актів.

Встановивши таке обмеження, держава Україна висловила свою волю на заборону відчуження спірного майна, встановивши пряму імперативну заборону на законодавчому рівні на відчуження такого майна, і така воля держави може бути змінена виключно шляхом внесення відповідних змін до законодавчих актів.А тому посилання відповідачів на наявність волі власника-Держави, у зв'язку із погодженням уповноваженим Державою органом - ОСОБА_1 оборони України плану санації, в процесі якої укладено спірну Біржову угоду, суперечать законодавству.

Аналогічної правової позиції щодо дотримання законодавчих обмежень на відчуження державного майна дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 15.03.2016 р. у справі № 922/4070/15.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення зазначеної біржової угоди, спірне майно частинами було відчужене відповідачам, які є добросовісними набувачами відповідних частин спірного майна, які прокурор в позовній заяві просить витребувати у власність держави, що підтверджується наступним.

Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 27), за першим відповідачем ТОВ «Укрінвест-груп» за реєстраційним номером 11591891 від 29.12.2006 р. зареєстроване право власності на частку власності в будинку по вул. Фрунзе, 6 в м. Полтава в розмірі 1/1 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 25.12.2006 р. б/н, яким за першим відповідачем визнано право власності на нежитлові приміщення в цьому будинку загальною площею 364,7 кв.м.( т. 4 а.с. 119).

Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 26), за другим відповідачем -ПП «Укрбізнесконсалтінг» за реєстраційним номером 11423449 від 18.07.2005 р. зареєстроване право власності на частку власності в будинку по вул. Фрунзе, 6 в м. Полтава в розмірі 1/1 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 01.06.2005 р. б/н, яким за другим відповідачем визнано право власності на нежитлові приміщення в цьому будинку загальною площею 266,6 кв.м.( т. 4 а.с. 116-118).

Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 26), за другим відповідачем -ПП «Укрбізнесконсалтінг» за реєстраційним номером 11591435 від 04.10.2005 р. зареєстроване право власності на частку власності в будинку № 6 по вул. Фрунзе в м. Полтава в розмірі 11/50 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 01.06.2005 р. б/н, яким за другим відповідачем визнано право власності на нежитлові приміщення в цьому будинку загальною площею 266,6 кв.м.( т. 4 а.с. 116-118).

Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 26), за третім відповідачем -ФОП ОСОБА_8 за реєстраційним номером 11591435 від 25.07.2006 р. зареєстроване право власності на частку власності в будинку по вул. Фрунзе, 6 в м. Полтава в розмірі 39/50 на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 21.09.2005 р. б/н, яким за другим відповідачем визнано право власності на нежитлові приміщення в цьому будинку загальною площею 81, 2 кв.м. ( т. 4 а.с. 97-102).

Згідно з інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 29), за п'ятим відповідачем ПАТ «Діамантбанк» за реєстраційним номером 28081417 від 27.08.2009 р. зареєстроване право власності на частку власності в будинку по вул. Фрунзе, 6 в м. Полтава в розмірі 1/1, площею 277, 6 кв.м., на підставі Свідоцтва про право власності САС/763182 від 20.08.2009 р.( т. 4 а.с. 85), виданого Управлінням житлово-комунального господарства на переобладнанні за дозволом Виконкому Октябрської районної у м. Полтаві ради приміщення, придбані 5-м відповідачем у ОСОБА_13 за договорами купівлі-продажу від 21.02.2007 р.реєстр № 370 (приміщення площею 139, 6 кв.м. ,т.4 а.с. 75) та реєстр. № 371(приміщення площею 154,4. кВ.м., т. 4 а.с. 80).

З матеріалів справи вбачається, що ФОП ОСОБА_8 продала зазначену частку (згідно з позовною заявою та довідкою з Держреєстру реєстраційний номер 11591435-приміщення загальною площею 81,2 кв.м. ) у складі приміщень більшої площі ( 154 кв.м. та 140,5 кв.м.) ОСОБА_14, за договорами купівлі-продажу від 23.11.2006 р. (т. 8 а.с. 124,125) та від 13.09.2006 р.( а.с. 118,119).

ОСОБА_14, в подальшому продав це майно ОСОБА_13 за договорами купівлі-продажу від 27.12.2006 р. ( т. 8 а.с. 126-127) та від 28.09.2006 р. ( т. 8 а.с. 120,121).

В подальшому ОСОБА_13 продала зазначене майно АК «Діамант» (5-й відповідач у справі) за договорами купівлі продажу від 21.02.2007 р. ( т. 8 а.с. 122-123, 128-129).

На підставі цих Договорів проведена відповідна державна реєстрація прав.

Отже, у ФОП ОСОБА_8, на момент подання позову 31.01.2015 р. відсутня спірна частка (реєстраційний номер 11591435-приміщення загальною площею 81,2 кв.м. ), а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню.

10.04.2015 р., тобто після подання позову та до прийняття рішення суду, 2-й відповідач - ПП «Укрбізнесконсалтінг» за договором купівлі-продажу від 10.04.2015 р. (т. 8 а.с. 140-142) продав одну з двох своїх спірних часток майна в розмірі 11/50 (згідно з позовною заявою та довідкою з Держреєстра речових прав реєстраційний номер 11591435) 1-му відповідачеві - ТОВ «Укрінвест-груп».

Зареєстрованою на праві власності за ПП «Укрбізнесконсалтінг» після цього залишилась спірна частка в розмірі 1/1 реєстраційний номер 11423449 від 18.07.2005 р.

До прийняття судом першої інстанції рішення позивачі не змінювали позовних вимог у зв'язку із збільшенням власності у 1-го та 5-го відповідачів за рахунок відчуження своїх часток в спірному майні ФОП ОСОБА_8 та ПП «Укрбізнесконсалтінг».

Зважаючи на наведене, позов в частині вимог до другого відповідача ПП «Укрбізнесконсалтінг» щодо витребування майна в розмірі 11/50, реєстраційний номер 11591435 , провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1-1 статті 80 ГПК України - у зв'язку із відсутністю предмету спору.

Щодо іншої частини позовних вимог до 1-го відповідача, другого відповідача ( у відповідній частині щодо частки в розмірі 1/1 реєстраційний номер 11423449 від 18.07.2005 р.) та до 5-го відповідача, господарський суд першої інстанції правомірно зазначив про наявність передбачених статтею 388 Цивільного кодексу України підстав для витребування відповідних частин спірного майна у зазначених добросовісних набувачів, проте, відповідні позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачами.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частинами 4 та 5 ст.267 Цивільного кодексу України, передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за змістом ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами подані заяви про застосування позовної давності( т. 1 а.с. 178,214-215,217, т. 4 а.с. 138-140, т. 5 а.с. 1-2).

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції від 03.08.2010р., чинній на момент пред'явлення позову),прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Отже, норми, встановлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

При цьому, як роз'яснено в пункті 4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

Міністерство оборони України відповідно до ч. 2 статті 2 Закону України "Про правовий режим майна у збройних силах України" як центральний орган управління Збройних сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном.

Відповідно до абз. "ж" п.п. 3. п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затверджене Указом Президента України від 21.08.1997 р. № 888/97, чинного на час укладення біржової угоди №28-0/12 від 28.08.2002 р., Міністерство оборони України здійснює управління військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, і надає Кабінету Міністрів України інформацію про результати інвентаризації військового майна Збройних Сил за минулий рік.

Як вже зазначалося вище, спірне майно було закріплено ОСОБА_1 оборони України за Державним підприємством Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" на праві господарського відання. Відповідно до статуту Державного підприємства Міністерства оборони України "Укрвійськбуд"( т. 1 а.с. 31-42) це підприємство засноване на майні Збройних Сил України, яке є загальнодержавною власністю і закріплюється за ним на праві повного господарського відання. Засновником підприємства та уповноваженим державою органом, який здійснює функції з управління закріпленим за підприємством майном, а також контроль за ефективністю використання і збереження закріпленого за підприємством майна, є Міністерство оборони України.

Зважаючи на те, що спірне майно відчужено за біржовою угодою №28-0/12 від 28.08.2002 р., в якій продавцем виступив другий позивач-ДП "Укрвійськбуд" в особі ОСОБА_12, який діяв на підставі довіреності АВН №864155 від 20.09.2000р., а перший позивач-Міністерство оборони України як орган, уповноважений державою управляти майном боржника-2-го позивача , погодив план санації, в процедурі якої укладено Біржову угоду, позивачі дізналися (Міністерство оборони України могло та повинно було дізнатися) про порушення прав Держави з 28.08.2002 р. -з дати відчуження поза волею Держави спірного майна за Біржовою угодою.

З цієї дати, відповідно до вимог статті 261 Цивільного кодексу України почався перебіг позовної давності, яка спливла через три роки - 29.08.2005 р.

Прокурор військової прокуратури Полтавського гарнізону звернувся з позовом в інтересах Держави в особі позивачів Міністерства оборони України та ДП Міністерства оборони України "Укрвійськбуд" до господарського суду Полтавської області лише 31.01.2015р., тобто після спливу позовної давності. Позивачами не наведені поважні причини та відповідні доводи щодо обставин, які унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне надання позову.

Посилання першого позивача в апеляційній скарзі на те, що на момент укладення біржової угоди № 28-02/12 від 28.08.2012 р. був чинний Цивільний кодекс Української РСР, абз.3 ч. 1 статті 83 якого передбачено, що позовна давність не поширюється на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння кооперативних та інших організацій та громадян, є безпідставними та не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 р. № 435-IV правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України від 16.01.2003 р. № 435-IV набрав чинності 01.01.2004 р., в той час як встановлена статтею 71 Цивільного кодексу Української РСР загальна трирічна позовна давність з моменту укладення біржової угоди -28.08.2002 р. станом на 01.01.2004 р. не спливла, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу України щодо позовної давності.

Виходячи з викладеного, оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування від ПП «Укрбізнесконсалтінг» частки майна в розмірі 11/50, реєстраційний номер 11591435 від 04.10.2005 р. підлягає скасуванню, а провадження у справі в цій частині позову підлягає припиненню.

В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись п. 1-1- ст. 80, ст. 99, п. 3 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.09.2016 р. у справі № 917/154/15 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про витребування шляхом вилучення від Приватного підприємства «Укрбізнесконсалтінг» частки майна в розмірі 11/50, загальною вартістю 141375,83 грн., реєстраційний номер 11591435 від 04.10.2005 р. у нежитловому будинку, літера «А-2», цегляному за адресою: м. Полтава, вул. Фрунзе,6, загальною площею 763, 2 кв.м. та передання Державному підприємству Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» скасувати та припинити в цій частині позову провадження у справі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційній інстанції Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Пушай В.І.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Гребенюк Н. В.