ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа № 922/4153/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Тихий П.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився,

відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ВУСО", м. Київ, (вх.№774 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 01.02.2017р. у справі №922/4153/16

за позовом: ПрАТ"Страхова компанія "ВУСО", м. Київ,

до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна Страхова компанія", м. Харків,

про стягнення коштів у сумі 3 836,13 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 3 836,13 грн., з яких 2 252,72 грн. складає матеріальна шкода в межах фактичних витрат, 1439,52 грн. інфляційні нарахування та 143,89 грн. 3% річних.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика (позивача), який сплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник (позивач) має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, тобто до відповідача.

В ході розгляду справи відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності (вх.№43542), в якій він просить застосувати у справі №922/4153/16 загальний строк позовної давності.

Рішенням господарського суду Харківської області від 01.02.2017р. у справі №922/4153/16 (суддя Жельне С.Ч.) в позові відмовлено повністю. При розгляді справи, місцевий господарський суд зазначив про правомірність позовних вимог, однак відмовив у їх задоволенні згідно частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, не визнавши поважними причини пропущення позивачем позовної давності.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "ВУСО" з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 01.02.2017р. у справі №922/4153/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає про те, що місцевий господарський суд неповно дослідив обставини, що мають значення для справи, а тому дійшов невірного висновку про відсутність поважних причин пропуску позовної давності.

Представник відповідача у відзиві та в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Представник в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

20.06.2012 р. у м. Харкові по вул.Польова, 98 сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю двох транспортних засобів:

1) "Hyundai Matrix", державний номерний знак АХ0874BE, під керуванням ОСОБА_2;

2) "МАЗ-533702", державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3

Внаслідок ДТП автомобілі отримали технічні ушкодження.

Відповідно до постанови Київського районного суду м. Харкова від 06.09.2012р. винним у скоєнні вищевказаної ДТП було визнано ОСОБА_3 та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Таким чином, у ОСОБА_2 виникло право вимоги до ОСОБА_3 щодо відшкодування спричиненої шкоди.

Відповідно до умов полісу №АВ/355039 відповідач здійснював страхування цивільно-правової відповідальності водія (ОСОБА_3Г.) під час керування ними забезпеченим транспортним засобом МАЗ-533702, державний номерний знак НОМЕР_1. Страхування здійснювалось на умовах і підставі Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон).

24.10.2007 р. між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №68415-20-02 (надалі - договір страхування), за яким позивач застрахував майнові інтереси вищевказаної фізичної особи, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - автомобіля "Hyundai Matrix", державний номерний знак АХ0874BE.

Страховим випадком, згідно з умовами вказаного договору страхування, визначається подія, у разі якої внаслідок ДТП завдано технічних пошкоджень автомобілю страхувальника.

Згідно умов договору страхування одним із страхових випадків, визначається подія, у разі якої внаслідок ДТП було завдано шкоду автомобілю Страхувальника (п.4.1.1. Договору страхування).Розмір страхового відшкодування визначається Страховиком виходячи із суми заподіяного в результаті настання страхового випадку матеріального збитку, але не більше розміру страхової суми. Підставою для визначення розміру збитків є рахунок станції технічного обслуговування, рекомендованої ПрАТ "СК "ВУСО" (п.5.2. Договору страхування).

Відповідно до Рахунку-фактури №ЗиФ-0155128 від 25.06.2012 р. вартість відновленого ремонту пошкодженого транспортного засобу "Hyundai Matrix", державний номерний знак АХ0874BE склала 4 344,55 грн.

20.06.2012 року позивачем було виплачено страхове відшкодування у розмірі 3 252,72 грн., що підтверджується страховим актом №2873-02 від 17.08.2012 року та платіжним дорученням №10204 від 17.08.2012 року.

Таким чином, з моменту виплати страхового відшкодування здійсненого на користь страхувальника у позивача виникло право зворотної вимоги до ТДВ "МСК" пров відшкодуванню сплаченого страхового відшкодування в межах фактичних витрат понесених ПрАТ "СК "ВУСО" за вирахуванням франшизи (1000 грн), які складають суму у розмірі 2252,72 грн.

26.06.2014 р. позивач, після виплати страхового відшкодування за договором страхування, звернувся до відповідача з претензією вих.№3158 від 25.06.2014 р. про регрес страхового відшкодування в сумі 2 252,72 грн., яку відповідач отримав 01.07.2014 р., про що свідчить копія повідомлення про вручення поштового відправлення. Проте на час розгляду справи у суді вимоги позивача так і не були задоволені.

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є видом обовязкового страхування згідно з пунктом 9 статті 7 Закону України „Про страхування.

Пункт 3 частини 1 статті 988 ЦК України встановлює обовязок страховика у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 990 ЦК України зазначає, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 512 ЦК України встановлено, що крім випадків, визначених в цій статті, кредитор у зобовязанні може бути замінений і в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із таких випадків є суброгація - перехід від страхувальника до страховика прав кредитора до боржника, відповідального за настання страхового випадку.

Суброгація встановлена статтею 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування, згідно якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, позивач, сплативши страхувальнику страхове відшкодування, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тобто відбулася заміна сторони в зобовязанні.

Згідно з п. 36.4. ст. 36 вищевказаного закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Отже, позивач набув право вимоги до страховика цивільної відповідальності (відповідача) стосовно сплаченого страхового відшкодування, оскільки страховик цивільної відповідальності відповідач взяв на себе відповідальність за заподіяні збитки по страховому полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів та відповідно до Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Тобто у даних правовідносинах відбулася передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Отже, зважаючи на викладене та на ту обставину, що позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 р. по справі №6-112цс13 та від 17.02.2016 р. по справі №2471цс15.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 повідомила позивача про настання ДТП 20.06.2012 р., а 01.07.2014 р. відповідач одержав від позивача претензію вих.№3158 від 25.06.2014 р.

З огляду на викладене, до позивача перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Такою особою, в даному випадку, є ОСОБА_3 Однак, у разі якщо його цивільно-правова відповідальність перед третіми особами застрахована у певного страховика, то останній стає відповідальною особою, адже, внаслідок укладення договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховик в межах страхової суми несе відповідальність за шкоду, завдану застрахованою ним особою, тобто, бере на себе всю відповідальність за свого страхувальника, що виникає внаслідок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, оскільки застрахував такий страховий ризик, як відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля hyundai Matrix, держ. реєстр. №АХ0874ВЕ, відповідно до положень Закону України Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів в межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності (поліс №АВ/355039), а до позивача як страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором, перейшло право вимоги, яке потерпіла особа мала до відповідача, як особи, відповідальної за завдані збитки.

Доводи позивача відповідачем не спростовані, а тому, колегія суддів вважає, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача завданої матеріальної шкоди у розмірі 2 252,72 грн.

Крім зазначеної вище вимоги, позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні нарахування у розмірі 1 439,52 грн. та 3% річних у розмірі 143,89 грн.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний, зокрема, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Враховуючи те, що після отримання 01.07.2014р. відповідачем претензії №3158 ним так і не було здійснено виплати страхового відшкодування, місцевий господарський суд, на думку колегії суддів, вірно зазначив про правомірність та обґрунтованість позовних про стягнення з відповідача 1439,52 грн. інфляційних втрат та 143,89 грн 3% річних.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності та доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначалося вище, відповідачем разом з відзивом на позовну заяву до суду було подане клопотання про застосування строків позовної давності.

Відповідно до положень ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Тобто, строк позовної давності в три роки для стягнення страхового відшкодування встановлений ст. 257 Цивільного кодексу України є строком в межах якого позивач мав право звернутись до суду з відповідною вимогою.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до постанови ВСУ від 17.02.2016 р. по справі №2471цс15 при суброгації строк позовної давності починає сплив з моменту дати ДТП, тобто в даному випадку з 20.06.2012 р.

Як роз'яснено у пункті 4.4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів №10 від 29.05.2013 року, за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому, якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

Частиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі, коли суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту.

За наслідками розгляду справи в порядку цивільного судочинства відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 14.07.2015 року провадження по справі №640/5890/15-ц в частині позовних вимог до відповідача було закрите з підстав того, що спір між двома юридичними особами не підвідомчий місцевому суду, а має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Отже, як вірно зазначає місцевий господарський суд, юридична необізнаність позивача щодо підвідомчості спорів не є поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності з поважних підстав.

Аналогічна правова позиція ВГСУ викладена у постанові від 05.06.2014 р. по справі №905/9017/13. ВСУ також дійшов аналогічного висновку в постанові від 02.12.2015 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно суд не визнав поважними причини пропуску позовної давності, оскільки юридична необізнаність позивача щодо підвідомчості спорів не є поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності з поважних причин.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки обґрунтованих причин звернення до суду з позовом поза межами строку давності не наведено, а відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині неврахування місцевим господарським судом подання позовної заяви у справі № 922/5579/15, у зв'язку з чим, на думку позивача, суд дійшов неправильного висновку про відсутність переривання позовної давності, колегія суддів зазначає наступне.

Так, провадження у справі № 922/5579/15 було порушено 06.10.2015 року, позовна заява датована 18.09.2015 року, при цьому ДТП мало місце 20.06.2012 року. Як було зазначено вище - строк позовної давності у даному випадку починає сплив з моменту дати ДТП.

Таким чином, у справі 922/5579/15 позивач звернувся до суду з пропуском строків позовної давності. Тому, доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 01.02.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 11.04.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Тихий П.В.