КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р. Справа№ 910/6686/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від ТОВ «Енерго Актив» - Варес М.О. (довіреність №02/01/17-а від 02.01.2017 р.);

від ДП «НЕК «Укренерго» - Петренко С.В. (довіреність №20 від 18.01.2017 р.);

від ПрАТ КП «Укренергомонтаж» - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р.

у справі №910/6686/16 (суддя Морозов С.М.)

за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Актив»

до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Приватне акціонерне товариство Комунальне підприємство «Укренергомонтаж»

про стягнення коштів

за зустрічним позовом Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго»

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Актив»

2) Приватного акціонерного товариства Комунальне підприємство «Укренергомонтаж»

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енерго Актив» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» про стягнення 6107772,46 грн. заборгованості за контрактом №UE/001/2 від 15.07.2011 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.04.2016 р. залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Приватне акціонерне товариство Комунальне підприємство «Укренергомонтаж».

Державне підприємство «Національна енергетична компанія «Укренерго» звернулось до господарського суду міста Києва із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Енерго Актив» та Приватного акціонерного товариства Комунальне підприємство «Укренергомонтаж» про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2-18/03 від 18.03.2016 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 09.06.2016 р. первісний позов задоволено повністю. В задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 р. рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2016 р. залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.11.2016 р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 р. та рішення господарського суду міста Києва від 09.06.2016 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р. первісний позов ТОВ «Енерго Актив» задоволено повністю. Стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ТОВ «Енерго Актив» 6107772,46 грн. основного боргу та 91616,59 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні зустрічного позову ДП «НЕК «Укренерго» відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ДП «НЕК «Укренерго» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Енерго Актив» за первісним позовом та задовольнити позовні вимоги ДП «НЕК «Укренерго» за зустрічним позовом.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Представник ТОВ «Енерго Актив» в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник ДП «НЕК «Укренерго» в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «Енерго Актив» за первісним позовом та задовольнити позовні вимоги ДП «НЕК «Укренерго» за зустрічним позовом.

Представник ПрАТ КП «Укренергомонтаж» в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника ПрАТ КП «Укренергомонтаж».

Колегія суддів зазначає, що ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 р., 13.03.2017 р., 03.04.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника ПрАТ КП «Укренергомонтаж» не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників ТОВ «Енерго Актив» та ДП «НЕК «Укренерго», дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

15.07.2011 р. між ПрАТ КП «Укренергомонтаж» (підрядник) та ДП «НЕК «Укренерго» (замовник) був укладений контракт № UE/001/2 (далі - контракт).

Відповідно до умов контракту замовник доручає підряднику проектування, виробництво, випробування, поставку, монтаж, налагодження та введення в експлуатацію визначеного об'єкту, а саме «Реабілітація ПС 330 кВ «Першотравнева» (далі - об'єкт), а підрядник погоджується взяти на себе виконання вказаних робіт на умовах, визначених контрактом.

Стаття 2 контракту встановлює, що замовник погоджується виплатити підряднику ціну контракту з урахуванням виконання підрядником його обов'язків, викладених нижче.

Загальна ціна контракту складає 114909849,33 грн., крім того ПДВ 22981969,87 грн., всього 137891819,20 грн., як вказано в таблиці цін № 5.

Доповненням № 4 від 15.04.2014 р. до контракту внесено зміни до ціни, визначивши, що загальна ціна контракту становить 117397003,88 грн., крім того ПДВ - 23497400,78 грн., всього 140876404,66 грн.

Ціна контракту складається з вартості установок і запасних частин, що поставляються з країни замовника - 84139010,66 грн., крім того ПДВ - 16827802,13 грн., всього - 100966 812,79 грн., як вказано в таблиці цін № 2; вартості проектних послуг - 1331942,84 грн., крім того ПДВ - 266238,57 грн., всього - 1598331,41 грн., як вказано в таблиці цін № 3; вартості монтажних та інших послуг - 31926050,38 грн., крім того ПДВ - 6385210,08 грн., всього - 38311260,46 грн., як вказано в таблиці цін № 4.

Додаток 1 (зі змінами) до контракту регулює питання щодо умов та порядку оплати.

Відповідно до вказаного додатку 1, замовник оплачує підряднику роботи, виконані згідно умов контракту, описаним нижче чином та у вказані строки, на основі розбивки цін.

Згідно вказаного додатку 1, платежі у відповідності до таблиць цін № 2, 3, 4 цього контракту без ПДВ будуть здійснюватися за рахунок кредитних коштів Міжнародного банку реконструкції та розвитку в українських гривнях (UAH) на рахунок підрядника.

Таблиця № 4 додатку 1 передбачає, що у відношенні монтажу та інших послуг здійснюється наступні платежі: 30% загальної суми вартості монтажних та інших послуг в якості авансового платежу протягом 60 днів після отримання двох оригіналів рахунку-фактури та безвідкличної гарантії на авансовий платіж на еквівалентну суму, виставлену на користь замовника по формі, наведеній в додатку 8 до контрактної угоди. Гарантія на авансовий платіж може бути скорочена пропорційно вартості робіт, виконаних підрядником, з підтвердженням факту виконаних робіт актом здачі прийняття монтажних та інших послуг, підписаного підрядником та замовником; 60% від фактичної вартості монтажних та інших послуг, виконаних підрядником, протягом попереднього періоду (не менше місяця), після отримання замовником заявки підрядника, протягом 60 днів з моменту отримання наступних документів: 2 оригінали рахунку-фактури; 5 оригіналів підписаного підрядником та замовником акта здачі-прийняття виконаних монтажних та інших послуг: 5 оригіналів підписаної підрядником та замовником довідки про вартість виконаних послуг; 5% від загальної суми вартості монтажних робіт, виконаних підрядником, по факту оформлення свідоцтва про завершення робіт, протягом 60 днів з моменту отримання двох оригіналів рахунку-фактури; 5% від загальної суми вартості монтажних робіт, виконаних підрядником, по факту оформлення акту готовності об'єкту до експлуатації, протягом 60 днів з моменту отримання двох оригіналів рахунку-фактури.

Відповідно до акта здачі-приймання монтажних та інших послуг № 5 від 02.06.2014 р. підрядником замовнику надано послуги за контрактом на загальну суму 4179314,03 грн.

В акті зазначено, що виключається з платежу у відповідності до положень додатку 1 до контракту: сума авансового платежу (30 %) - 1253794,21 грн.; 5% - 208965,70 грн. - мають бути виплачені по факту отримання свідоцтва про завершення робіт, протягом 60 днів з моменту отримання двох оригіналів рахунку-фактури; 5% - 208965,70 грн. - мають бути виплачені по факту оформлення акту готовності об'єкта до експлуатації, протягом 60 днів з моменту отримання двох оригіналів рахунку-фактури.

Всього по вказаному акту мало бути перераховано підряднику 2507588,42 грн.

24.12.2015 р. підрядником та замовником було підписано акт коригування №5-1 до акта здачі-приймання монтажних та інших послуг № 5 від 02.06.2014 р.

Відповідно до вказаного акта коригування сторони погодили, що підлягає перерахуванню на рахунок підрядника за надані по акту послуги, сума в розмірі 1570237,29 грн.

На підставі вказаного акта коригування відповідачу було виставлено рахунок № 70 від 19.01.2016 р. на оплату наданих монтажних та інших послуг в розмірі 1570237,29 грн., який було направлено замовнику листом № 532/01-16 від 19.01.2016 р.

Отже, на виконання умов додатку 1 до контракту, відповідач у строк до 21.03.2016 р. повинен був сплатити вартість наданих по акту здачі-приймання монтажних та інших послуг № 5 від 02.06.2014 р., що відповідно до акта коригування, становить 1570237,29 грн.

Відповідно до акта здачі-приймання монтажних та інших послуг № 6 від 24.12.2015 р. підрядником було надано послуги по контракту на загальну суму 1116987,01 грн.

В акті зазначено, що виключається з платежу у відповідності з положеннями додатку 1 до контракту: сума авансового платежу (30 %) - 335096,10 грн.; 5% - 55849,36 грн. - мають бути виплачені по факту отримання свідоцтва про завершення робіт, протягом 60 днів з моменту отримання двох оригіналів рахунку-фактури; 5% - 55849,36 гри. - мають бути виплачені по факту оформлення акту готовності об'єкта до експлуатації, протягом 60 днів з момента отримання двох оригіналів рахунку-фактури

Всього по вказаному акту має бути перераховано позивачу 670192,19 грн.

На підставі вказаного акта № 6 від 24.12.2015 р. відповідачу було виставлено рахунок № 72 від 19.01.2016 р. на оплату наданих монтажних та інших послуг на суму 670192,19 грн., який було направлено замовнику листом № 532/01-16 від 19.01.2016 р.

Отже, відповідно до умов додатку 1 до контракту відповідач у строк до 21.03.2016 р. мав сплатити вартість наданих по акту здачі-приймання монтажних та інших послуг № 6 від 24.12.2015 р., що становить 670192,19 грн.

Відповідно до свідоцтва № 1 про завершення робіт від 29.12.2015 р. замовник повинен сплатити підряднику 2500507,58 грн. за встановлене обладнання та обов'язкові запчастини, та 903823,76 грн. за надані монтажні та інші послуги.

На підставі вказаного свідоцтва № 1 від 29.12.2015 р. було виставлено рахунок № 74 від 02.02.2016 р. на оплату 2500507,58 грн. та рахунок № 75 від 02.02.2016 р. на оплату 903823,76 грн.

Рахунки №№ 74 та 75 від 02.02.2016 р. на виконання вимог додатку 1 було направлено замовнику листом № 545/02-16 від 02.02.2016 р.

Отже, відповідно до положень додатку 1 до контракту, відповідач у строк до 04.04.2016 р. за рахунками №№ 74 та 75 повинен був сплатити 3404331,34 грн.

Таблиця № 3 додатку 1 передбачає, що у відношенні послуг по проектуванню здійснюються наступні платежі: 10% загальної суми вартості проектних робіт в якості авансового платежу протягом 60 днів після отримання двох оригіналів рахунку-фактури та безвідкличної гарантії на авансовий платіж на еквівалентну суму, виставлену на користь замовника по формі, наведеній в додатку 8 до контрактної угоди; 90% від загальної суми вартості проектних послуг по факту прийняття проекту менеджером проекту згідно пункту 20 ОУК протягом 60 днів з моменту отримання двох оригіналів рахунку-фактури та підписання замовником і підрядником акту прийому-передачі виконаних проектних послуг.

Відповідно до акта здачі-прийняття проектних послуг № У2 від 25.12.2015 р. підрядником було надано послуги по контракту на загальну суму 25440,00 грн.

На підставі вказаного акта № У2 від 25.12.2015 р. було виставлено рахунок №73 від 19.01.2016 р. на оплату наданих проектних послуг на суму 25440,00 грн., який було направлено замовнику листом № 532/01-16 від 19.01.2016 р.

Отже, відповідно до положень додатку 1 до контракту, відповідач у строк до 21.03.2016 р. мав сплатити вартість наданих по акту здачі-прийняття проектних послуг № У2 від 25.12.2015 р., що становить 25440,00 грн.

Таблиця № 3 додатку 1 передбачає, що у відношенні установок та обов'язкових запасних частин, що поставляються з країни замовника, здійснюються наступні платежі: 10% від загальної суми в якості авансового платежу протягом 60 днів по отриманню двох оригіналів рахунку-фактури та безвідкличної гарантії на авансовий платіж на еквівалентну суму, виставлену на користь замовника по формі, наведеній в додатку 8 до контрактної угоди. Гарантія на авансовий платіж може бути скорочена пропорційно вартості установок та запасних частин, що доставляються на будівельний майданчик з підтвердженням факту доставки по товаросупровідній та вантажній документації. У зв'язку з збільшенням загальної вартості установок та обов'язкових запасних частин по таблиці цін № 2 на суму 6083649,23 грн. Замовник має додатково виплатити підряднику аванс в сумі 608364,92 грн. (з ПДВ) по отриманню двох оригіналів рахунку-фактури та безвідкличної гарантії на авансовий платіж на еквівалентну суму, виставлену на користь замовника по формі, наведеній в додатку 8 до контрактної угоди; 80% від загальної суми по факту доставки протягом шістдесяти (60) днів з моменту отримання наступних документів: 5 оригіналів акта прийому-передачі установок та обов'язкових запасних частин, підписаного замовником та підрядником; 5 оригіналів акту прийому-передачі установок підряднику в монтаж, підписаного замовником та підрядником; 2 оригінали рахунку-фактури підрядника;

оригінал та дві копії пакувального листа, що вказує на вміст кожної упаковки; оригінал та дві копії гарантійного сертифікату виробника чи постачальника; оригінал та дві копії звіту про приймальний заводський контроль постачальника; оригінал та дві копії сертифікату походження.

Відповідно до акта прийому-передачі № 31 установок та обов'язкових запасних частин, що поставляються з країни замовника від 24.12.2015 р. підрядник передав, а замовник прийняв установки та обов'язкові запасні частини на загальну суму 627209,99 грн.

На підставі вказаного акта № 31 від 24.12.2015 р. було виставлено рахунок №71 від 25.01.2016 р. на оплату устаткування та запасних частин на суму 500571,64 грн.

Рахунок № 71 від 25.01.2016 р. на виконання вимог додатку 1 був направлений відповідачу листом № 537/01-16 від 25.01.2016 р.

Отже, відповідно до положень додатку 1 до контракту, відповідач у строк до 25.03.2016 р. мав сплатити вартість поставленого по акту № 31 від 24.12.2015 р. устаткування та запасних частин, що становить 500571,64 грн.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно ч 1 ст. 843 ЦК України, у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно до ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на положення ст. 530 ЦК України та умов укладеного договору та з урахуванням розміру заявлених позовних вимог, строк виконання відповідачем грошового зобов'язання зі сплати орендної плати у розмірі 6170772,46 грн. на момент подання позовної заяви настав.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача за первісним позовом грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача за первісним позовом суми боргу у розмірі 6170772,46 грн.

Частиною 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

18.03.2016 р. між ПрАТ КП «Укренергомонтаж» (первісний кредитор) та ТОВ «Енерго Актив» (новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги № 2-18/03 (далі - договір про відступлення).

Відповідно до п. 1.1. договору про відступлення, первісний кредитор передає новому кредиторові, а новий кредитор приймає права вимоги до ДП «НЕК «Укренерго», в розмірі 6170772,46 грн. основного боргу, а також інші вимоги, що виникли на підставі контракту № UE/001/2 від 15.07.2011 р., який був укладений між ДП «НЕК «Укренерго» та ПрАТ КП «Укренергомонтаж».

Згідно п. 3.1. договору про відступлення, первісний кредитор зобов'язується після підписання цього договору передати за актом прийому-передачі новому кредитору оригінали документів, що підтверджують основне зобов'язання (контракту № UE/001/2 від 15.07.2011 р. «Реабілітація ПС 330 кВ «Першотравнева» з додатковими угодами до нього, акти прийому-передачі, свідоцтва про завершення робіт, виставлені рахунки, листи, претензії та відповіді на них тощо), а також інші документи, що засвідчують права, які передаються за даним договором, про що сторонами складається відповідний акт, який є підставою для переходу до нового кредитора прав вимоги за основним зобов'язанням.

Згідно акта прийому-передачі від 18.03.2016 р. первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв документи, перелік яких наведений у цьому акті.

За умовами п. 3.2. договору про відступлення, новий кредитор зобов'язаний сповістити боржника про відступлення права вимоги за цим договором шляхом надсилання письмового повідомлення боржнику.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом листом № 2-22/03 від 22.03.2016 р. повідомив відповідача про відступлення права вимоги за контрактом, що підтверджується описом вкладення та фіскальним чеком № 1884 від 25.03.2016 р.

Відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечує отримання даного листа, проте вказує, що дане повідомлення не було передано у спосіб визначений загальними умовами контракту, тобто або через керівника проекту, або у письмовому вигляді з доставкою під розпис або доставка, відправка чи передача на вказану у контракті адресу.

Таким чином, борг який виник внаслідок неналежного виконання зобов'язань за контрактом відповідач за первісним позовом мав сплатити новому кредитору - позивачу за первісним позовом.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача за первісним позовом на те, що не отримавши від позивача рахунки-фактури, які є підставою для оплати виконаних робіт, у нього відсутній обов'язок оплати цих робіт, оскільки як зазначає сам відповідач він отримав відповідні рахунки-фактури від підрядника.

Посилання відповідача на те, що сплачений підряднику аванс з урахуванням виконаних робіт та наданих послуг за актами № 5, № 5-1, № 6, № У2 та № 31 становить 10132983,65 грн. на даний час не погашений є необґрунтованими, оскільки предметом спору у даній справі є основний борг за виконані роботи та поставлене обладнання, а не спір щодо сплати авансу.

З огляду на вищезазначені обставини та норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені позивачем за первісним позовом вимоги про стягнення боргу в розмірі 6107772,46 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В обґрунтування вимог за зустрічним позовом, позивач посилається на те, що укладений між відповідачами за зустрічним позовом договір про відступлення права вимоги № 2-18/03 від 18.03.2016 р. є договором факторингу та оскільки ТОВ «Енерго Актив» не є фінансовою установою та не має ліцензії з надання фінансових послуг, отже не може й бути стороною даного договору. Вказаний договір, на думку позивача за зустрічним позовом, на підставі ст. 227 ЦК України підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Положеннями ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 5. постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Згідно ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Дослідивши умови договору про відступлення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він за своєю правовою природою є договором цесії (відступлення права вимоги), а позивач за зустрічним позовом помилково ототожнив спірний договір з договором факторингу у зв'язку з подібністю цесії із договором факторингу, оскільки в основі договору факторингу також лежить відступлення права вимоги, але вона, цесія, виступає лише елементом договору факторингу. Відступлення права вимоги, за Цивільним кодексом України виступає способом зміни кредитора у зобов'язанні (загальне), а факторинг - цілісний самостійний вид договору (спеціальне). Не кожна оплатна цесія може визнаватись факторингом. Хоча, кожний договір факторингу містить умову відступлення права вимоги.

Варто зазначити, що факторинг - це комплекс фінансових послуг (і за законом підлягає ліцензуванню), який надаються клієнтові фактором. А «плата» розуміється як вказівка на те, що співвідношення при обміні грошей на дебіторську заборгованість має бути на користь фактора (тобто він повинен отримати прибуток у вигляді різниці). Тоді як цесія - це один з елементів договору факторингу, іншими його елементами також можуть виступати: фінансування, страхування ризику неплатежу, адміністративне управління дебіторською заборгованістю, інформаційні послуги, тощо.

При цьому, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити.

Як вбачається з матеріалів справи, в преамбулі спірного договору № 2-18/03 про відступлення права вимоги зазначено, що сторони укладають договір на підставі статей 512-519 ЦК України та ст. 195 ГК України, тобто керуються нормами, які регулюють відносини в сфері заміни кредитора у зобов'язанні.

Норми цивільного права не встановлюють суб'єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Частиною 1 ст. 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі згаданої статті ЦК України визначено як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування.

За наведеним визначенням договору факторингу він спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Відмежування вказаного договору факторингу від інших подібних договорів, зокрема договорів цесії, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, в тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Згідно ч. 3 ст. 656 ЦК України, право вимоги може бути предметом договору купівлі-продажу. У такому випадку до договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються норми про відступлення права вимоги, якщо інше не передбачено договором або законом. Отже, за таким договором може бути передбачена винагорода, до того ж такий договір не може розглядатися як договір факторингу враховуючи, що предмет договору купівлі-продажу простий: продавець зобов`язаний передати право грошової вимоги у власність покупцеві, а покупець зобов`язаний прийняти його і сплатити за це певну суму.

У свою чергу, предмет договору факторингу має комплексний характер: це і зобов`язання фактора щодо фінансування клієнта, зобов`язання клієнта з оплати послуг фактора з фінансування, і зобов`язання клієнта відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Якщо в договорі встановлено, що одна зі сторін має тільки обов`язок передати іншій стороні право грошової вимоги до третьої особи (боржника), а інша сторона договору має тільки зобов`язання прийняти це право вимоги та сплатити за нього певну грошову суму, то такий договір не підпадає під визначення договору факторингу. Адже, в цьому договорі не передбачено зобов`язання однієї сторони з надання в розпорядження іншій стороні грошових коштів та зобов`язання іншої сторони щодо здійснення оплати за такі послуги. Тому, враховуючи сутність договору цесії ним може бути передбачена винагорода.

Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між сторонами (відповідачами 1 та 2) договір про відступлення права вимоги не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір щодо відступлення права вимоги, не може розглядатися як договір факторингу лише, якщо він не відповідає вимогам, встановленим для договорів факторингу.

Крім того, метою клієнта при укладенні договору факторингу, як правило, є отримання грошових коштів для забезпечення своєї господарської діяльності за наявними зобов'язаннями або за зобов'язаннями які виникнуть у майбутньому раніше ніж вони будуть виконані боржником. Однак, п. 2.3 договору про відступлення вказує на те, що первісний кредитор отримає грошові кошти від нового кредитора лише протягом п'яти днів з моменту отримання оплати за основним зобов'язанням від боржника, що також свідчить про невідповідність правової природи спірного договору саме договору факторингу.

Згідно визначення термінів, наведених у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

За змістом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», факторинг є фінансовою послугою.

Частинами 1, 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України 16.02.2016 р. по справі №910/17428/15, від 09.08.2016 р. по справі №911/1079/16, від 20.03.2017 р. по справі №910/32122/15, від 28.03.2017 р. по справі №908/1977/16.

Колегією суддів враховано вказівки Вищого господарського суду України, викладені в постанові від 23.11.2016 р., досліджено положення оспорюваного правочину та його правову природу та встановлено, що за умовами п. п. 1.1., 1.2., 2.2. - 2.4., 3.1. - 3.2. договору, укладений між відповідачами 1,2 за зустрічним позовом правочин є договором цесії (відступлення права вимоги), оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату. Тому відсутні підстави вважати, що метою укладення між відповідачами 1 та 2 договору відступлення права вимоги є отримання прибутку.

Відступлення права вимоги за своєю правовою суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним. Змістом договору передбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання зі збереженням решти елементів зобов'язальних правовідносин за плату, і не передбачається надання послуг із фінансування під відступлення права грошової вимоги. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічної позиції дотримується Верховний суд України у своїй постанові №6-301цс15 від 06.07.2015 р.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відсутні правові підстави вважати оспорюваний договір договором факторингу, а тому вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 2-18/03 від 18.03.2016 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приймаючи до уваги положення ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, позивач за зустрічним позовом належними засобами доказування не довів суду наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання укладеного між відповідачами 1,2 договору недійсним.

Натомість, позивачем за первісним позовом належними засобами доказування доведено наявність правових підстав для стягнення з відповідача за первісним позовом суми боргу в розмірі 6 107 772,46 грн., у зв'язку з чим вимоги позивача за первісним позовом визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

ДП «НЕК «Укренерго», в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права і на підставі висновків, що не відповідають дійсним обставинам справи, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 24.01.2017 р. у справі №910/6686/16 залишити без змін.

Справу №910/6686/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк