РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/24299/16

За позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТИК МТС"

про визнання права власності

Суддя: Шкурдова Л.М.

Представники:

від позивача: Куриляк Н.Г. - представник за довіреністю

від відповідача: не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Господарським судом міста Києва розглядається справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Український лізинговий фонд" до товариства з обмеженою відповідальністю "ЛОГІСТИК МТС"про визнання права власності.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.12.2016 року порушено провадження у справі №910/24299/16.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є власником транспортних засобів, переданих відповідачу у лізинг, в зв'язку з чим просить суд визнати за ним право власності на транспортні засоби, які є предметом договорів лізингу, укладених з відповідачем.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказуючи, що зазначені транспортні засоби мають бути передані позивачем відповідачу у власність.

Керуючись п.1 ст.6 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 року розгляд справи відкладено на 06.04.2017 року.

Відповідач у судове засідання 06.04.2017 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив у справі надав, в зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу за відсутністю представника.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

10.11.2014 року між ТОВ «Український лізинговий фонд» (далі - Лізингодавець) та ТОВ «Логістик МТС» (Лізингоодержувач) укладено договори фінансового лізингу за номерами починаючи з 3396 до 3439 (далі договори фінансового лізингу) та 01.04.2015р. договір оперативного лізингу за номером 14 з планами оперативного лізингу до нього за номерами 14/05, 14/06 (далі договори оперативного лізингу).

Відповідно до умов договорів фінансового та оперативного лізингу Лізингодавець придбав у свою власність Предмети лізингу обумовлені договорами та передав їх Лізингоодержувачу на певний строк, в платне володіння та користування на умовах зазначених в договорах, про що свідчать Акти приймання - передачі підписані сторонами.

07.11.2016р. на адресу ТОВ «Український лізинговий фонд» надійшов лист з вимогою про проведення перереєстрації предмету лізингу на ТОВ «Логістик МТС» в зв'язку з тим, що право власності на майно за договорами фінансового та оперативного лізингу перейшло до відповідача на підставі укладених договорів.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що оскільки набуття права власності не відбулася, ТОВ «Український лізинговий фонд» відмовив у передачі документів для перереєстрації предметів лізингу на лізингоодержувача (відповідача). Позивач зазначає, що оскільки відповідач вважає себе власником зазначених у договорах лізингу транспортних засобів, позивач звернувся з даним позовом про визнання права власності на транспортні засобі, які є предметом договору лізингу.

Оцінюючи подані докази та пояснення сторін суд приходить про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частина 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачає, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст.8 Закону України "Про фінансовий лізинг" якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Пунктом 14.3. Договорів фінансового лізингу передбачено, що передача права власності на предмет лізингу здійснюється згідно Акту передачі права власності.

Відповідно до п2.1. договорів оперативного лізингу лізингодавець зобов'язується купити та передати лізингоодержувачу в строкове платне користування предмет лізингу на умовах оперативного лізингу, а лізингоодержувач зобов'язується вчасно та у повному обсязі відповідно до плану сплачувати на користь лізингодавця лізингові платежі.

Згідно з п.12.1. договорів оперативного лізингу лізингоодержувач зобов'язаний повернути предмет лізингу в дату повернення, передбаченому планом, в місці узгодженому сторонами, разом з обладнанням та іншими елементами, які були надані лізингоодержувачу згідно Акту приймання-передачі предмета лізингу.

Таким чином за змістом ст. 806 ЦК України, Закону України "Про фінансовий лізинг" та умов укладених сторонами договорів лізингу, власником предмету лізингу є лізингодавець та лізингоодержувачу предмет лізингу передається на праві користування, а лише укладення сторонами договорів лізингу не спричиняє переходу права власності на предмети лізингу до лізингоодержувача.

Також на підтвердження права власності на транспортні засоби, що є предметом лізингу, позивачем долучено копії Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України).

Здійснення права власності полягає в володінні, користуванні, розпорядженні своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Виходячи з вагомості права власності поряд з іншими цивільним правами законом встановлена його непорушність (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до цієї ж норми закону ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Одним із способів захисту права власності є визнання його в судовому порядку.

Зокрема, відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказаний спосіб захисту права власності пов'язаний з тим, що право власності має спиратись на певний титул, щоб бути доведеним перед іншими особами. Саме суд в разі виникнення спору здійснює це доведення.

Отже, рішення суду про визнання права власності, яке прийнято за результатами розгляду позову, поданого в порядку ст. 392 ЦК України, є правозахисним актом, і спрямоване на захист наявного у позивача права власності.

Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 2 ГПК України господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи те, що за змістом ст. 806 Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», укладених договорів лізингу власником транспортних засобів переданих у лізинг відповідачу є позивач, на сьогоднішній час сторони акту про передачу права власності на майно відповідачу не укладали, відповідач до суду із позовом або із зустрічною позовною заявою про визнання права власності на транспортні засоби не звертався, право власності позивача не оспорював, суд не вбачає наявності підстав для визнання права власності на предмети лізингу за позивачем, оскільки його право власності на предмети лізингу визначено законом та станом на час розгляду справи судом не оспорюються.

Враховуючи недоведеність позивача наявності порушення його права власності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Суддя Шкурдова Л.М.

Повне рішення складено: 11.04.2017 р.