ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Справа № 917/1841/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Білецька А.М., суддя Барбашова С.В.

при секретарі Кладько А.С.

за участю прокурора - Алекаєв Ю.В. (посв. № 042342 від 29.03.16 р.);

та представників сторін:

позивача - не з'явився,

1-го відповідача: Черкасов М.А. (дов. № 2 від 22.12.16 р.); Мигаль О.М. (паспорт НОМЕР_1)- директор ДНЗ "Гадяцьке вище професійне аграрне училище";

2-го відповідача: ОСОБА_3 (дов. б/н від 28.11.16 р.),

розглянувши апеляційну скаргу прокурора (вх.694П/3-38) на рішення господарського суду Полтавської області від 09.02.2017 року

за позовом Заступника прокурора Полтавської області в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства освіти і науки України, м. Київ,

до 1. Державного навчального закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", м. Гадяч,

2. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м. Гадяч,

про визнання недійсним договору та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Заступник прокурора Полтавської області звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах - Міністерства освіти і науки України про визнання недійсним договору про спільну діяльність у сфері господарської діяльності від 01.03.2016 року №29/1, укладений між відповідачами, та зобов'язання ФОП ОСОБА_4 повернути Державному навчальному закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" земельну ділянку, площею 103, 6507 га, розташовану на території Краснознаменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області кадастровий номер НОМЕР_2 та земельну ділянку, площею 183, 20 га, розташовану на території Біленченківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 09.02.2017 року у справі № 917/1841/16 в позові відмовлено.

Прокурор із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оспорюваний договір, всупереч положенням ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», укладено без погодження органом управління, яким є Міністерство освіти і науки України. Прокурор зазначає, що земельні ділянки, передані в постійне користування першому відповідачу, є складовою частиною визначення «майна» в розумінні ч.1 ст.3 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності». При укладенні спірного договору, на думку прокурора, відбулась зміна виду використання земельної ділянки. Також, як вказує прокурор, договір про спільну діяльність є удаваним правочином, оскільки за своєю суттю є договором оренди землі.

В судове засідання 12.04.2017 року позивач не з'явився, однак надіслав суду клопотання №9.1-11-105 від 10.04.2017 року про розгляд справи без участі його представника у зв'язку із неможливістю направлення представника в судове засідання, з причин, пов'язаних з обмеженим фінансуванням Міністерства освіти і науки України.

Позивач надіслав суду письмові пояснення №9.1-11-86 від 24.03.2017 року, в яких зазначає, що Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" є державним професійно-технічним навчальним закладом, заснованим на державній формі власності та підпорядкованим Міністерству освіти і науки України, що свідчить про специфіку регулювання господарської діяльності навчального закладу, яка повинна здійснюватись, зокрема, з урахуванням приписів ЗУ «Про управління об'єктами державної власності». Як зазначає позивач, оскільки Кабінет Міністрів України не погоджував укладення договору про спільну діяльність №29/1 від 01.03.2016 року, вказаний договір суперечить приписам статтей 5, 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності». Позивач вважає, що відсутність належним чином оформлених правовідносин відповідачів з приводу користування майном державної власності в комерційних цілях призводить до порушення прав держави на отримання доходу від такої діяльності. Просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Також позивач надіслав суду клопотання №9.1-11-85 від 24.03.2017 року про залучення до участі в даній справі Відділу Держгеокадастру у Гадяцькому районі Полтавської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Клопотання обґрунтовано тим, що територіальні органи з питань геодезії, картографії та кадастру здійснюють державний нагляд в агропромисловому комплексі в частині дотримання вимог земельного законодавства, у зв'язку з чим з метою встановлення приналежності земель, що є предметом оспорюваного договору до державної форми власності, залучення Відділу Держгеокадастру у Гадяцькому районі Полтавської області матиме істотне значення для вирішення даного спору.

Відповідно до ч.1 ст.27 ГПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права та обов'язок щодо однієї з сторін.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Особа, яка бажає взяти участь у справі як третя особа без самостійних вимог, має знаходитися з однією із сторін у матеріальних правовідносинах, які в результаті прийняття судом рішення у справі зазнають певних змін.

Позивачем не обґрунтовано наявність у Відділу Держгеокадастру у Гадяцькому районі Полтавської області юридичного інтересу у даній справі, наявність матеріальних правовідносин з однією із сторін, та не зазначено, яким чином рішення у даній справі може вплинути на його права та обов'язки.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на вимогу прокурора Відділ Держгеокадастру у Гадяцькому районі Полтавської області надав документацію стосовно земельних ділянок, переданих першому відповідачу у постійне користування, а саме: державний акт на право постійного користування НОМЕР_3 від 12.05.2006 року, технічну документацію із землеустрою, державний акт на право постійного користування №153 від 24.11.1998 року, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для залучення третьої особи, у зв'язку з чим клопотання позивача не підлягає задоволенню.

Відповідачі надали суду відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначали, що згідно листа Фонду державного майна України від 02.04.2013 року №10-15-4144 земельні ділянки, стосовно яких укладено договір про спільну діяльність, не входять в перелік нерухомого державного майна, що перебуває на балансі Державного навчального закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", а тому, відповідно, не належать до сфери управління Міністерства науки і освіти України та на них не поширюється дія постанови КМУ №296 від 11.04.2012 року. Також у відзивах вказано, що оспорюваний договір не містить положень щодо відчуження земельних ділянок іншим особам, зокрема, ФОП ОСОБА_4, зміни їх стану чи цільового призначення, у зв'язку з чим вважають доводи прокурора щодо порушення вимог статі 92 ЗК України при укладенні спірного договору безпідставними. Крім того, як зазначають відповідачі, правовідносини, які склалися між відповідачами у даній справі, не містять ознак оренди, а отже, спірний договір не є удаваним. Просять рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Аналогічні доводи викладені у відзивах відповідачів на позов.

Враховуючи, що позивач належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, колегія суддів вважає можливим розглядати справу за його відсутності за наявними в ній матеріалами, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.03.2016 року між Державним навчальним закладом "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" (сторона -1) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (сторона - 2) укладено договір №29/1 про спільну діяльність (далі-договір) (а.с.61 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору, сторони домовилися про організацію спільної діяльності в сфері господарської діяльності, пов'язаної з обробкою земель сільськогосподарського призначення для досягнення наступних господарських цілей:

п.1.1.1 Надання новітньої техніки та новітніх технологій обробітку землі для проведення виробничого навчання та практики учнів сторони-1 по опануванню професії «Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва»;

п.1.1.2 Обробка земель сільськогосподарського призначення;

п.1.1.3 Вирощування сільськогосподарської продукції.

Згідно п.1.2 договору, земельна ділянка, площею 286,8507 га є власністю сторони -1.

Сторони шляхом поєднання зусиль зобов'язалися обробляти землю та вирощувати на ній сільськогосподарську продукцію, організовувати проведення виробничого навчання та практики учнів сторони- 1 (п.2.1 договору).

В п.3.1 договору визначено, що сторона-1 виділяє земельну ділянку для спільної обробки і вирощування сільськогосподарської продукції та організації виробничого навчання і практики учнів.

Відповідно до п.3.1.2 договору, сторона-1, в термін, передбачений навчальними планами і агротехнічними строками вирощування сільськогосподарських культур, направляє на виробничу практику учнів, які опановують професію «тракторист -машиніст сільськогосподарського виробництва».

За умовами п.3.2.1 договору, сторона-2 при обробітку землі зобов'язується виділяти посівну та збиральну сільськогосподарську техніку, посівний матеріал та засоби захисту культур від шкідників і хвороб в кількості, достатній для дотримання високотехнологічних схем вирощування сільськогосподарської продукції.

В період проходження учнями виробничого навчання та практики учнів сторони-1, ФОП ОСОБА_4 закріпляє за ними наставників з числа досвідчених механізаторів підприємства.

В п.4.1 договору визначено, що сторони розподіляють отриманий урожай згідно домовленості.

Розподіл урожаю за узгодженням сторін переглядається і визначається додатковою письмовою угодою (п.4.2 договору).

Договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін, після огляду земельної ділянки і підписання акту по розподілу спільних обов'язків обробітку земельної ділянки та діє до 31 грудня 2016 року (п.6.1 договору).

Відповідно до п.6.2 договору, даний договір автоматично пролонгується на той же термін, на тих же умовах, якщо жодна із сторін до моменту закінчення даного договору в письмовій формі не повідомить іншу сторону про відмову від пролонгації договору.

Під час розгляду справи відповідачі в письмових поясненнях підтвердили, що договір №29/1 від 01.03.2016 року, відповідно до п. 6.2 договору, є пролонгованим, оскільки жодна із сторін після закінчення строку дії договору не повідомила про відмову в його пролонгації.

01.03.2016 року сторони підписали акт розподілу спільних обов'язків обробітку земельної ділянки за договором №29/1 від 01.03.2016 року, в якому, зокрема, визначено, що сторона-2 при обробці земельної ділянки, яка є власністю сторони-1 зобов'язана виділити посівну та збиральну сільськогосподарську техніку, посівний матеріал та засоби захисту культур від шкідників і хвороб в кількості, достатній для дотримання високотехнологічних схем вирощування сільськогосподарської продукції та в період проходження виробничого навчання та практики учнів закріпляти за ними наставників з числа своїх досвідчених механізаторів (а.с.64 т.1).

Прокурор, звертаючись до суду із позовом, зазначає, що першим відповідачем порушено порядок укладення договору, а саме не отримано погодження центрального органу виконавчої влади, до сфери управління якого він належить - Міністерства освіти і науки України, у зв'язку з чим оспорюваний договір №29/1 від 01.03.2016 року не відповідає вимогам ст.ст.5, 6, 8 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою КМУ від 11.04.2012 року №296.

Також прокурор зазначає, що оспорюваний договір не містить обов'язкових умов: розміру і порядку внесення вкладів сторін, грошову оцінку вкладів учасників, ведення бухгалтерського обліку, а також суперечить приписам статті 92 ЗК України.

Таким чином, як зазначає прокурор, відповідачами порушено вимоги чинного законодавства при укладенні спірного правочину, що відповідно до ч.1 статті 203, ч.1 статті 215 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним.

До позовної заяви надано розпорядження Гадяцької районної державної адміністрації Полтавської області №122 від 28.02.2006 року, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та надано із земель запасу Краснознаменської сільської ради у постійне користування земельну ділянку Гадяцькому професійному аграрному ліцею, площею 103,6507 га, з них: за рахунок земель запасу - 103,6507 га, в тому числі ріллі - 103,6507 га (а.с.30 т.1).

На підставі вказаного розпорядження, Гадяцькому професійному аграрному ліцею видано державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, що розташована на території Краснознаменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, площею 103,6507 га для ведення дослідних і навчальних цілей (а.с.31 т.1).

Згідно державного акту на право постійного користування №153 від 24.11.1998 року, Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" є постійним користувачем земельної ділянки, площею 197,72 га, що розташована на території Біленченківської сільської ради Гадяцького району, з цільовим призначенням - для виробничих потреб (а.с.32 т.1).

Підставою для звернення прокурора до суду із даним позовом є порушення майнових інтересів держави, оскільки відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством України, що перебуває під особливою охороною держави.

При цьому, прокурор зазначає, що відповідно до статуту Державного навчального закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", управління вищим професійним аграрним училищем здійснюється Міністерством освіти і науки України, а отже, відповідно до статті 29 ГПК України, останнє є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції позов прокурора підтримав та зазначив в письмових поясненнях, що відповідно до розпорядження КМУ від 04.02.2015 року №87-р із сфери Міністерства аграрної політики та продовольства України до сфери управління Міністерства освіти і науки України переданий цілісний майновий комплекс училища, а отже, з огляду на ч.7 ст.8 ЗУ «Про професійно-технічну освіту», розпорядження вказаним державним майном здійснює позивач у даній справі. Разом із тим, як вказує позивач, перший відповідач не погоджував з Міністерством освіти і науки України укладення спірного договору та дозволу на передачу майна не отримував.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Стаття 207 Господарського кодексу України, також передбачає, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено в п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частиною 1 статті 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.

Відповідно до положень п.1.1 Статуту, Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" є державним професійно-технічним навчальним закладом, що здійснює підготовку робітників з технологічно складних, наукоємних професій та спеціальностей або робітників, діяльність яких пов'язана зі складною організацією праці (а.с.35 т.1).

Пунктом 1.4 Статуту передбачено, що вище професійне училище має навчальне господарство, займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власно виробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією.

Наказом Міністерства освіти і науки України від 20.09.2013 року №1330 ДНЗ "Гадяцький професійний аграрний ліцей" змінено тип на ДНЗ "Гадяцьке вище професійне аграрне училище". Останнє є правонаступником ДНЗ "Гадяцький професійний аграрний ліцей" (п.1.8 Статуту училища).

Як вбачається з матеріалів справи, для ведення дослідних та навчальних цілей

Державному навчальному закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" на підставі розпорядження Гадяцької районної державної адміністрації від 28.02.2006 року №122 надано право постійного користування земельною ділянкою, площею 103,6507 га, що розташована на території Краснознаменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області, що підтверджується державним актом НОМЕР_3 від 12.05.2006 року (а.с.31 т.1).

Вказана земельна ділянка належить до державної форми власності, про що свідчить вихідна земельно-кадастрова інформація на земельну ділянку (а.с.22 т.1).

Згідно державного акту на право постійного користування №153 від 24.11.1998 року, Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", відповідно до рішення Біленченківської сільської ради народних депутатів від 19.08.1998 року №46, є постійним користувачем земельної ділянки, площею 197,72 га, що розташована на території Біленченківської сільської ради Гадяцького району, з цільовим призначенням - для виробничих потреб (а.с.32 т.1).

Таким чином, першому відповідачу, на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади та місцевого самоврядування, надано в постійне користування земельні ділянки, загальною площею 286,8507 га для навчальних, дослідних цілей та виробничих потреб.

01.03.2016 року Державний навчальний заклад "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" уклав з ФОП ОСОБА_4 договір №29/1 про спільну діяльність, предметом якого є організація спільної діяльності в сфері господарської діяльності, пов'язаної з обробкою земель сільськогосподарського призначення для досягнення наступних господарських цілей: надання новітньої техніки та новітніх технологій обробітку землі для проведення виробничого навчання та практики учнів училища по опануванню професії «Тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва»; обробка земель сільськогосподарського призначення; вирощування сільськогосподарської продукції.

Пунктами 1.2, 3.1 вказаного договору передбачено, що перший відповідач виділяє земельну ділянку, площею 286,8507 га, яка є його власністю, для спільної обробки і вирощування сільськогосподарської продукції та організації виробничого навчання і практики учнів.

Прокурор в позові зазначає, що оспорюваний договір про спільну діяльність №29/1 від 01.03.2016 року не відповідає вимогам п.п «л» п.18 ч.2, п.20 ч.1 ст.6, ч.2 ст.8 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності».

Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

В п.п «л» п.18 ч.2 вказаної статті Закону зазначено, що здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління.

Згідно п.20 ч.1 ст.6 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та

контролюють виконання умов цих договорів.

В частині 2 статті 8 вказаного Закону визначено, що Національна академія наук України, галузеві академії наук, яким державне майно передано в безстрокове безоплатне користування, виконують щодо цього майна функції, передбачені пунктами 1, 3-11, 14, 15, 18-38 статті 6 цього Закону, за винятком повноважень, що стосуються утворення господарських структур.

Постановою Кабінету Міністрів України №296 від 11.04.2012 року затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність…

Відповідно до п.2 вказаного Порядку, суб'єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб'єкту управління об'єктами державної власності, зокрема Національній або галузевій академії наук, звернення щодо погодження укладення договору.

Колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п.7.9 Статуту Державного навчального закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище", об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно вищого професійного аграрного училища є державною власністю, що закріплене Міністерством освіти і науки України за вищим професійним аграрним училищем і перебуває в оперативному управлінні вищого професійного аграрного училища.

Фонд державного майна України в листі №10-15-4144 від 02.04.2013 року, надав відомості з Єдиного реєстру об'єктів державної власності про окреме нерухоме державне майно, яке перебуває на балансі Гадяцького професійного аграрного ліцею (а.с.81-82 т.1).

У відомостях про нерухоме державне майно, що є додатком до зазначеного листа Фонду державного майна України, відсутні спірні земельні ділянки.

За таких обставин, земельні ділянки, які належать першому відповідачу на праві постійного користування, не відносяться до сфери управління Міністерства освіти і науки України.

Судова колегія приймає до уваги, що відповідно до п.1 статті 3 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», дія цього Закону не поширюється на управління об'єктами власності Українського народу, визначеними частиною першою статті 13 Конституції України.

Враховуючи, що земельні ділянки, надані в постійне користування першому відповідачу не перебувають на балансі ДНЗ «Гадяцьке вище професійне аграрне училище» та є об'єктами права власності держави, стосовно яких права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування, колегія суддів дійшла висновку, що на них не поширюється дія ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» та Порядку укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, затвердженого постановою КМУ №296 від 11.04.2012 року.

Відповідно до статті 1130 ЦК України, за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (ст.. 1131 ЦК України).

Пунктом 7.1 Статуту ДНЗ «Гадяцьке вище професійне аграрне училище» передбачено, що училище є неприбутковим закладом.

Разом із тим, перший відповідач не позбавлений права вступати в договірні відносини у сфері господарської діяльності, що також передбачено його статутом (п.2.6).

За поясненнями першого відповідача, необхідність укладення спірного договору зумовлено, зокрема, недостатністю бюджетного фінансування учбового закладу, браком сучасної техніки і можливостей обробляти землі з метою виробничого навчання та практики учнів, що опановують професію тракторист-машиніст сільськогосподарського виробництва.

В листі №602/02-02-32 Департамент освіти і науки Полтавської обласної державної адміністрації повідомив про те, що не заперечує проти укладення договору №29/1 від 01.03.2016 року (а.с.95 т.1).

Ведення спільних справ передбачено розділом 2 договору про спільну діяльність №29/1 від 01.03.2016 року, зокрема, п.п.2.1, 2.2 визначено, що сторони шляхом поєднання зусиль зобов'язалися обробляти землю та вирощувати на ній сільськогосподарську продукцію, організовувати проведення виробничого навчання та практики учнів училища, а ведення спільних справ за договором здійснюється сторонами за їх спільною згодою.

Права та обов'язки сторін визначено в розділі 3 договору.

Так, для цілей, передбачених договором, училище виділяє земельну ділянку, а підприємець виділяє посівну та збиральну сільськогосподарську техніку , посівний матеріал та засоби захисту культур від шкідників.

Таким чином, сторонами в договорі визначено вклади учасників.

В п.4.1, п.4.2 договору сторони узгодили порядок розподілу результатів спільної діяльності, зокрема, зазначили, що розподіл урожаю за узгодженням сторін переглядається і визначається додатковою письмовою угодою.

Вказані положення договору відповідають приписам статті 1139 ЦК України, відповідно до яких прибуток, одержаний учасниками договору простого товариства в результаті їх спільної діяльності, розподіляється пропорційно вартості вкладів учасників у спільне майно, якщо інше не встановлено договором простого товариства або іншою домовленістю учасників.

01.03.2016 року сторонами підписано акт розподілу спільних обов'язків обробітку земельної ділянки за договором №29/1 (а.с.64 т.1).

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до п.3.1.1. договору перший відповідач виділяє земельну ділянку для спільної обробки і вирощування сільськогосподарської продукції, а не передає її іншій стороні договору.

Таким чином, умовами оспорюваного договору не передбачено вилучення чи передача земельної ділянки іншій особі, стан та цільове призначення земельних ділянок, площею 286,8507 га, не змінено.

За таких обставин, доводи прокурора про те, що оспорюваний договір укладено з порушенням статті 92 ЗК України є безпідставними.

Про відсутність порушень вимог земельного законодавства при укладенні спірного договору зазначено також в акті Управління північно-східного офісу Держаудитслужби в Полтавській області №03-21/6 від 04.11.2016 року, складеному за результатами проведення планової ревізії фінансово-господарської діяльності першого відповідача (а.с.111 т.1).

Враховуючи наведене вище, судова колегія дійшла висновку, що спірний правочин не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства або інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що земельні ділянки, передані в постійне користування першому відповідачу, є складовою частиною визначення «майна» в розумінні ч.1 ст.3 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності».

Колегія суддів зазначає, що статтею 3 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» визначено перелік об'єктів управління державної власності, який є вичерпним та не містить такого майнового об'єкту як земля.

При цьому, під регулювання ЗУ «Про управління об'єктами державної власності» підпадають лише майнові об'єкти першого відповідача, які зазначені у відомостях про нерухоме державне майно, наданих Фондом державного майна України в листі №10-15-4144 від 02.04.2013 року.

Разом із тим, земельні ділянки, які перебувають в користуванні першого відповідача у вказаних відомостях про нерухоме майно першого відповідача відсутні та є об'єктами права власності Українського народу, а отже, відповідно до ч.2 ст.3 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», дія вказаного Закону на такі об'єкти не поширюється.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що спірні земельні ділянки є «майном» в розумінні ч.1 ст.3 ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», у зв'язку з чим доводи прокурора є безпідставними.

Також прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що договір про спільну діяльність є удаваним правочином, оскільки за своєю суттю є договором оренди землі.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 13 ЗУ «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Умовами договору про спільну діяльність №29/1 від 01.03.2016 року не передбачено передачу земельної ділянки у володіння, а також плату за її використання.

Крім того, оспорюваний договір не містить істотних умов договору оренди землі, передбачених статтею 15 ЗУ «Про оренду землі», а саме: відомостей про об'єкт оренди, оренду плату із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Враховуючи наведене, правовідносини відповідачів не містять ознак оренди, у зв'язку з чим відсутні підстави вважати оспорюваний договір удаваним.

Отже, доводи прокурора є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Також прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що при укладенні договору про спільну діяльність змінено вид використання земельних ділянок.

Як вбачається з матеріалів справи, земельні ділянки надані першому відповідачу для ведення дослідних і навчальних цілей, виробничих потреб, про що вказано в державних актах на право постійного користування землею.

Водночас, п.3.1.1 договору передбачено, що училище виділяє земельну ділянку для спільної обробки і вирощування сільськогосподарської продукції для організації виробничого навчання і практики учнів.

Таким чином, враховуючи, що основним напрямом діяльності училища є підготовка трактористів, механізаторів та комбайнерів, вирощування сільськогосподарської продукції є необхідним для виробничої практики та відповідає навчальним цілям.

Матеріали справи не містять доказів зміни виду та цільового призначення земельних ділянок, а отже, доводи прокурора є безпідставними.

В позовній заяві прокурор просить суд зобов'язати ФОП ОСОБА_4 повернути Державному навчальному закладу "Гадяцьке вище професійне аграрне училище" земельну ділянку площею 103, 6507 га, розташовану на території Краснознаменської сільської ради Гадяцького району Полтавської області кадастровий номер НОМЕР_2 та земельну ділянку площею 183, 20 га, розташовану на території Біленченківської сільської ради Гадяцького району Полтавської області.

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази передачі вказаних земельних ділянок ФОП ОСОБА_4, акти передачі земельних ділянок сторони не укладали.

Спірні земельні ділянки не вибували із володіння училища.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині повернення земельних ділянок є необґрунтованими та документально не підтвердженими, а отже, не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що оспорюваний договір про спільну діяльність №29/1 від 01.03.2016 року відповідає вимогам діючого законодавства і обставин, з якими закон пов'язує визнання такого правочину недійсним на момент його вчинення, під час розгляду справи встановлено не було.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду Полтавської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 09.02.2017 року у справі № 917/1841/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 14.04.2017 року

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Барбашова С.В.