РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/3376/17

За позовом Бучанської міської ради

до 1) Українського Державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект»

2) Комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства «Бучанської міської ради»

3) Державного агентства лісових ресурсів України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Державної служби геодезії, картографії та кадастру

та за участю Генеральної прокуратури України

про визнання недійсним планово-картографічних матеріалів

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від прокуратури - Кіцнак П.О. (посв. №042660 від 05.04.16);

від позивача - не прибув;

від відповідача 1 - Махнівський М.О. (дов. №122 від 24.02.17);

від відповідача 2 - не прибув;

від відповідача 3 - не прибув;

від третьої особи - не прибув;

ВСТАНОВИВ:

01.03.2017 Бучанська міська рада звернулась до господарського суду м. Києва з позовом до Українського Державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект», Комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства «Бучанської міської ради» та Державного агентства лісових ресурсів України про визнання недійсним планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, а саме: 1) Таксаційний опис Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року; 2) карту-схему лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісовій дачі; 3) План лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісовій дачі.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 03.03.2017 порушено провадження у справі №910/3376/17, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів Державну службу геодезії, картографії та кадастру та призначено справу до розгляду на 21.03.2017. Крім того, в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України витребувано у Прокуратури Київської області належним чином засвідчені копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а саме: таксаційний опис Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року; карту-схему лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісової дачі; план насаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісової дачі.

21.03.2017 відповідач-1 через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство Київської обласної ради «Обласний лісгосп», а також клопотання про припинення провадження у справі відносно Комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства «Бучанської міської ради» та Державного агентства лісових ресурсів України, яке обґрунтоване тим, що позивач не заявляє жодних вимог до вказаних юридичних осіб.

21.03.2017 представником відповідача-2 через загальний відділ суду подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Крім того, 21.03.2017 третя особа через загальний відділ діловодства суду подала клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

21.03.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові пояснення по справі та додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

21.03.2017 прокуратурою Київської області через загальний відділ суду подано письмові пояснення, в яких повідомляє про неможливість надання витребуваних документів, так як вказану документацію на виконання вимог листа Генеральної прокуратури України скеровано до Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України для долучення до матеріалів кримінального провадження №0000391.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.03.2017 у зв'язку із неявкою представника відповідача-3, а також необхідністю витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 06.04.2017.

24.03.2017 Генеральною прокуратурою України через загальний відділ діловодства суду подано пояснення у справі.

27.03.2017 позивачем через загальний відділ діловодства суду подано клопотання про витребування доказів по справі, а саме витребувати докази, які знаходяться у володінні Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України: таксаційний опис Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року; карту-схему лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісової дачі; план насаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 року по Бучанській лісової дачі.

06.04.2017 через відділ діловодства суду від Генеральної прокуратури України надійшли пояснення, в яких представник прокуратури просив суд відмовити в задоволенні позову на підставі того, що позивач у позовній заяві не навів належних та допустимих доказів порушення його права.

06.04.2017 представник позивача через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку із його хворобою.

Розглянувши у судовому засіданні 06.04.2017 клопотання відповідача-1 про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Комунальне підприємство Київської обласної ради «Обласний лісгосп», суд відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. У заявах про залучення третіх осіб і у заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити або допустити до участі у справі.

Пунктом 1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, що питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

Суд, дослідивши клопотання представника відповідача-1, зазначає, що останнім не наведено обставин за яких рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов'язки Комунальне підприємство Київської обласної ради «Обласний лісгосп», а тому суд відхиляє вказане клопотання про залучення третьої особи у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Розглянувши у судовому засіданні 06.04.2017 клопотання відповідача-1 про припинення провадження у справі відносно Комунального підприємства «Бучанське управління житлово-комунального господарства «Бучанської міської ради» та Державного агентства лісових ресурсів України, яке обґрунтоване тим, що позивач не заявляє жодних вимог до вказаних юридичних осіб, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо: спір не підлягає вирішенню в господарських судах України; відсутній предмет спору; є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав; позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом; сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду; оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

З огляду на вищенаведене та з урахуванням права позивача самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, дослідивши зміст викладених в клопотанні про припинення провадження у справі обставин, суд дійшов висновку, що посилання відповідача-1 на те, що позивач не заявляє жодних вимог до вказаних вище юридичних осіб, не є підставою для припинення провадження у розумінні вимог ст. 80 ГПК України.

Розглянувши клопотання позивача про витребування доказів по справі, суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні, оскільки вказані документи вже були витребувані ухвалою господарського суду м. Києва від 03.03.2017.

При цьому судом враховано, що приписами ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.Виходячи зі змісту ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Розглянувши у судовому засіданні 06.04.2017 клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Перебування представника Бучанської міської ради на лікарняному не може бути належними підставами для відкладення розгляду справи, враховуючи, що позивач не був позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

З урахуванням викладених обставин, клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи залишено судом без задоволення.

У судове засідання 06.04.2017 з'явилися представники прокуратури та відповідача 1, надали пояснення по суті справи.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 06.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач посилається на те, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Київської області від 06.02.2015 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015, задоволено позов заступника прокурора Київської області та визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 № 71/1-4-ХХІУ «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Виходячи із змісту вказаних судових рішень, земельні ділянки площею 890 га, віднесені рішенням Бучанської селищної ради від 25.06.2002 до земель житлової та громадської забудови, належать до земель лісового фонду (ліси першої групи), розпорядження якими згідно зі ст. 13, ч. 9 ст. 149 (чинної на час вирішення спірних правовідносин) Земельного кодексу України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Як на доказ належності земель в межах міста Буча, умовною площею 890 га до земель лісового фонду, суд посилався на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі, зокрема: план лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського обласного виробничого тресту земельного господарства лісовпорядкування 1988 року та таксаційний опис Бучанської лісної дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989 року, які відповідно до п. 5 розділу VII «Прикінцеві положення»Лісового кодексу України є документами, що підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками.

Висновки судів підтверджені постановою Верховного Суду України від 16.12.2015 у вищевказаній справі.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач просить суд визнати недійсними вказані вище планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування з підстав недотримання при їх складанні вимог Інструкції з проведення лісовпорядкування, затвердженої постановою Держкомлісу СРСР від 12.09.1985 № 4, не погодження їх органами виконавчої влади з питань лісового господарства, не внесення змін у відповідний ревізійний період та наявності на вказаній земельній ділянці зелених насаджень і житлових будинків, право власності на які підтверджено в судовому порядку. Крім того позивач вважає, що вказані планово-картографічні матеріали лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988-1989 років порушують право власності територіальної громади та приватних землекористувачів на нерухоме майно.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та дослідивши у судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як зазначалося вище, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Київської області від 06.02.2015 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.07.2015, задоволено позов заступника прокурора Київської області та визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІУ «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Виходячи із змісту вказаних судових рішень, земельні ділянки площею 890 га, віднесені рішенням Бучанської селищної ради від 25.06.2002 до земель житлової та громадської забудови, належать до земель лісового фонду (ліси першої групи), розпорядження якими згідно зі ст. 13, ч. 9 ст. 149 (чинної на час вирішення спірних правовідносин) Земельного кодексу України здійснюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України у справі 6-50цс15 земельні ділянки в межах населеного пункту, зайняті зеленими насадженнями, віднесені до категорії лісів, належать до земель лісогосподарського призначення та можуть належати лісогосподарському підприємству, якщо це підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Такий висновок судом зроблено з посиланням на п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України та п. «а» ч. 2 ст. 55 ЗК України.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, вищевказаним рішенням було визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 № 71/1-4-ХХІУ «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови», а вказані планово-картографічні матеріали лісовпорядкування визнано як належний і допустимий доказ, надано їм правову оцінку та в сукупності з іншими доказами зроблено висновок про належність спірної земельної ділянки площею 890 га до земель лісового фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, підставами для звернення до суду позивач вважає порушення спірними планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988-1989 років права власності територіальної громади та приватних землекористувачів на нерухоме майно, у зв'язку із чим просить визнати їх недійсними.

Стаття 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України містять перелік способів захисту особистих немайнових або майнового права та інтересів, якими є: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов'язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 13 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Згідно з статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Зазначені положення Конституції України реалізовані у статті 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також у статті 20 Господарського кодексу України, згідно з якою держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Відповідно до статті 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів та з інших підстав, а також у спорах про визнання недійсними актів з підстав, зазначених у законодавстві, крім: спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України, міждержавних договорів та угод віднесено до відання інших органів; справи про банкрутство; справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції.

Реалізуючи передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, шляхом звернення до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті.

Слід зазначити, що, захист немайнового чи майнового права або законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від вчинення певних дій. При цьому предмет позову кореспондує зі способами захисту права, що визначені в статті 16 Цивільного кодексу України.

У свою чергу, згідно зі змістом ч. 2 ст. 19 Цивільного кодексу Українивстановлено, що способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням.

Таким чином визначений позивачем спосіб захисту в повній мірі має забезпечувати захист його порушеного права та відповідати змісту порушеного права, а також характеру правовідносин, що існують між сторонами спору.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту порушеного права і охоронюваних законом інтересів, оскільки спосіб захисту права, зазначений позивачем, а саме: визнання недійсним планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, зокрема, Таксаційний опис Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу 1989; карту-схему лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київської області лісовпорядкування 1988 по Бучанській лісовій дачі; план лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського виробничого тресту зеленого господарства лісовпорядкування 1988 по Бучанській лісовій дачі, є таким, що не передбачений чинним законодавством України.

Відповідно до п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/2229 від 25.11.2005 «Про деякі питання практики застосування норм законодавства, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у I півріччі 2005 року», дійшовши висновку, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, суд повинен відмовити у позові, а не припиняти провадження у справі за її непідвідомчістю суду.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 у справі № 10/732.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складений та підписаний 11.04.2017.

Суддя В.О. Демидов