ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 921/21/17-г/11

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" (надалі ТзОВ "Апрус") б/н та б/д (вх. № ЛАГС 01-05/1105/17 від 09.03.2017р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 07.02.2017р.

у справі № 921/21/17-г/11

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Сфера" (надалі ТзОВ "Еко-Сфера"), с. Калинівка, Калинівський район, Вінницька область

до відповідача: ТзОВ "Апрус", м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в сумі 194 737,70 грн.,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 14 від 12.01.2017р.)

від відповідача: не зявився

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 ГПК України. Заяв про відвід суддів та клопотань про здійснення технічної фіксації від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 07.02.2017р. у справі №921/21/17-г/11 (суддя А.М. Сидорук) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто ТзОВ "Апрус" на користь ТзОВ "Еко-Сфера" 175 986,96 грн. суму основного боргу, 8 177,76 грн. інфляційних нарахувань, 1 011,74 грн. 3 % річних та 9 561,24 грн. пені та 2 921,08 грн. в повернення сплаченого судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сума боргу підтверджується матеріалами справи, в свою чергу відповідачем належними та допустимими доказами не спростована.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТзОВ "Апрус" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог повністю.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 09.03.2017р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 04.04.2017р.

Представник позивача проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу (зареєстровані в канцелярії суду за вх№ 01-04/2282/17 від 30.03.2017р.), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

12.01.2016р. між ТзОВ "Еко-Сфера" (постачальник) ТзОВ "Апрус" (дистриб'ютор) укладено договір дистрибуції № 161, згідно із умовами якого постачальник зобов'язався передавати у власність дистриб'ютору соки, напої, мінеральну воду та інші продовольчі товари, а дистриб'ютор зобов'язався приймати товар та оплачувати його на умовах даного договору (а.с. 12-16).

Відповідно до п. 1.2 договору №161 ціна, кількість і асортимент товару, що поставляється вказуються в товарно-транспортних або видаткових накладних.

Згідно з п. 3.2 договору сторони передбачили, що дистриб'ютор зобов'язується здійснювати оплату кожної партії поставленого товару на умовах: - перша поставка -100% попередня оплата на підставі виставленого рахунку; - наступні поставки - відтермінування оплати строком на 21 календарний день з дня отримання партії товару.

Пункт 4.1 договору передбачає, що поставка товару здійснюється транспортом та за рахунок постачальника на склад дистриб'ютора на умовах DDP склад дистриб'ютора (згідно правил ІНКОТЕРМС- 2010).

Відповідно до п. 4.5 договору датою поставки вважається дата одержання товару дистриб'ютором на підставі товарно-транспортних накладних, підписаних обома сторонами даного договору.

На виконання договору ТзОВ "Еко-Сфера" за товарно-транспортною накладною від 21.09.2016р. №АМЕС0004239 передало ТзОВ «Апрус» продовольчі товари на загальну суму 175 850,85 грн., що також підтверджується видатковою накладною № 4239 від 21.09.2016р., яка підписана представниками сторін та скріплена їх печатками (а.с. 17-21).

Проте, відповідач свої зобов'язання за договором щодо оплати вартості отриманого за вказаною вище товарно-транспортною накладною товару не виконало.

Як зазначає позивач, згідно даних бухгалтерського обліку станом на 21.12.2016р. за ТзОВ «Апрус» рахується дебіторська заборгованість в розмірі 175 986,96 грн., яка виникла у звязку з несплатою товару по накладній від 21.09.2016р. №АМЕС0004239 на суму 175 850,85 грн., та по видатковій накладній №3394 від 04.08.2016р. на суму 136,11 грн. (а.с. 22-24).

Факт отримання товару по вказаних накладних відповідачем не заперечується.

Відтак, 18.11.2016р. позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 585 про сплату боргу, яка була отримана останнім 25.11.2016р. (а.с. 25-29).

Однак дана претензія була залишена без відповіді та задоволення, що стало підставою звернення позивача до суду про стягнення з ТзОВ «Апрус» 175 986,96 грн. основного боргу, 9 561,24 грн. пені, 1 011,74 грн. 3% річних та 8 177,76 грн. інфляційних нарахувань.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобовязань, є зокрема договори та інші правочини.

За змістом ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Аналогічні положення закріплено і у ст. 712 ЦК України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Пунктом п. 3.2 договору сторони погодили, що оплата поставленого товару здійснюється з відтермінуваннням оплати строком на 21 календарний день з дня отримання партії товару, підписаних обома сторонами даного договору.

Як зазначалося вище, позивачем поставлено відповідачу товар по накладній від 21.09.2016р. №АМЕС0004239 на суму 175 850,85 грн., та по видатковій накладній №3394 від 04.08.2016р. на суму 131 921,76 грн., які підписані обома сторонами даного договору.

Даний факт отримання по спірним накладним вказаного вище товару не заперечується і самим відповідачем.

Предметом розгляду справи є стягнення боргу по видатковій накладній № 3394 від 04.08.2016р. в розмірі 136,11 грн. та по накладній від 21.09.2016р. №АМЕС0004239 на суму 175 850,85 грн., на загальну суму 175 986,96 грн.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем товару отриманого ним по спірним накладним на загальну суму 175 986,96 грн.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем всупереч умовам договору дистрибуції № 161 та вимог діючого законодавства, свої зобов'язання по оплаті вартості товару не виконав в повному обсязі, а тому позовні вимоги про стягнення 175 986,96 грн. є обґрунтованими, відповідно правомірно задоволенні судом.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню за порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, як штрафні санкції, передбачено також і статтею 230 ГК України.

Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 7.3 договору сторони передбачили, що за порушення строків проведення розрахунків дистриб'ютор сплачує підприємству пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми невиконаного грошового зобов'язання, за кожен день прострочення оплати.

Відповідно до ч.6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно поданого розрахунку, позивач заявив до стягнення пеню у розмірі 9 561,24 грн. за період з 13.10.2016р. по 21.12.2016р. (а.с. 7).

Враховуючи факт прострочення відповідачем оплати товару, суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність нарахування позивачем пені з врахуванням ст. 232 ГК України, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про стягнення пені в розмірі 9 561,24 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, а нарахування 3% річних по грошових розрахунках є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора.

Передбачене законом право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до поданого розрахунку, ТзОВ "Еко-Сфера" просить суд стягнути з відповідача 1 011,74 грн. 3% річних та 8 177,76 грн. витрат від інфляції за період з 13.10.2016р. по 21.12.2016р. (а.с. 7-8).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що оскільки відповідач порушив строк оплати отриманого товару, (мало місце прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання), то місцевий господарський суд, правомірно задовольнив позовну вимогу про стягнення з відповідача 1 011,74 грн. 3% річних та 8 177,76 грн. витрат від інфляції.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Статтею 95 ГПК України передбачено, зокрема що до скарги додаються докази сплати судового збору.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Скаржник, звертаючись з апеляційною скаргою, просив суд апеляційної інстанції відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.03.2017р. було задоволено клопотання скаржника, відстрочено сплату судового збору до винесення постанови.

Оскільки, станом на дату прийняття судом апеляційної інстанції постанови, скаржником не сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ТзОВ "Апрус" в дохід державного бюджету України 3 213,18 грн. несплачену суму судового збору.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 07.02.2017р. у справі № 921/21/17-г/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Стягнути з ТзОВ "Апрус" (вул. Живова, 31, м. Тернопіль, ідентифікаційний код 38201423) в дохід державного бюджету України (отримувач коштів-УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача - 38007620, банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача -825014, рахунок отримувача 2006, код класифікації доходів бюджету - 22030101) 3 213,18 грн. за подання апеляційної скарги.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

4. Справу передати до господарського суду Львівської області.

Головуючий суддя Н.М. Кравчук

судді О.Л. Мирутенко

ОСОБА_1