ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"06" квітня 2017 р.Справа № 924/80/17

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Яроцький А.М., розглянувши матеріали справи

за позовом ПАТ "Хмельницькобленерго" в особі Славутського району електромереж м. Славута Славутського району Хмельницької області

до Комунального підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" м. Славута Славутського району Хмельницької області

про стягнення 512 267,44 грн., з яких 355 542,67 грн. основний борг, 45 672,62 грн. інфляційні нарахування, 8 419,58 грн. - 3% річних, 102 632,57 грн. пеня

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник згідно довіреності №191 від 26.12.2016 року (присутній в судовому засіданні 30.03.2017р.)

від відповідача: ОСОБА_2 - представник згідно довіреності № 10 від 04.11.2016 року

Рішення приймається 06.04.2017р. оскільки в судовому засіданні 30.03.2017р. оголошено перерву.

В судовому засіданні 06.04.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення

Суть спору:

ПАТ "Хмельницькобленерго" в особі Славутського району електромереж звернулось з позовом про стягнення з Комунального підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" 513 580,82 грн., з яких 355 542,67 грн. основний борг (заборгованість за перевищення договірних величин споживання електричної енергії), 43 187,63 грн. інфляційні нарахування, 10 822,55 грн. - 3% річних, 104 027,97 грн. пеня.

Ухвалою суду від 30.01.2017р. порушено провадження у справі №924/80/17, призначено судове засідання.

09.02.2017р. на адресу суду надійшли письмові пояснення відповідача, у яких останній заперечив щодо заявлених позовних вимог. Стверджує, що 355542,67 грн. не є основним боргом по договору та віднесено сторонами до господарських санкцій та згідно позицій ВГС України викладених у постановах від 13.06.2013р. №27/5005/970/2012, від 06.11.2013р. №5023/4584/12, від 14.07.2014р. №910/25286/13 за своєю правовою природою - штрафною санкцією. З огляду на викладене, до вимоги про стягнення плати за перевищення договірних величин споживання електричної енергії, на думку відповідача, має застосовуватись позовна давність в один рік. У зв'язку з пропуском позовної давності відповідач у стягненні 355542,67 грн. боргу та 104027,97 грн. пені просить суд відмовити. Останній вказує, що пеня обрахована за період з 01.12.2015р. по 31.01.2017р., порушує однорічний строк позовної давності. Окремо відповідач зазначив, що заявки на коригування договірних величин споживання електроенергії надіслані позивачу вчасно - 19.02.2015р. та 19.11.2015р., а тому перевищення договірної величини споживання електричної енергії не відбулось. Відповідач стверджує, що нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат є неправомірним оскільки борг погашається за рахунок несвоєчасно виділених державою коштів на відшкодування пільг та субсидій, що свідчить про відсутність вини відповідача у завданні збитків, при цьому відповідачем визнано заборгованість з постачання електричної енергії шляхом підписання актів взаєморозрахунків, актів звіряння заборгованості та довідки від 06.02.3017р. На думку відповідача, відповідно до п. 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій затвердженого постановою КМУ від 11.01.2005р. №20 сторони шляхом підписання актів звіряння змінили порядок та строк проведення розрахунків по договору, який належить обраховувати з моменту перерахування територіальними органами Казначейства грошових коштів з державного бюджету, що на думку останнього, узгоджується з позицією Верховного Суду України викладеною в постановах від 30.09.2014р. №3-114гс14, від 09.09.2014р. №3-101гс14, від 01.07.2015р. №3-322гс та позицією ВГС України викладеною 12.01.2016р у справі №903/860/15. Відповідач у письмових поясненнях відзначив, що стягнення збитків вплине на можливість постачання теплової енергії населенню, спричинить звільнення працівників та підвищить збитковість підприємства. Окремо останній наводить перелік судової практики про зменшення розміру пені на підставі ст. 233 ГК України та п. 3 ст. 83 ГПК України, просить у стягненні судового збору та усіх нарахувань відмовити. До письмових пояснень додано копії заяв на коригування від 19.02.2015р. та від 19.11.2015р., зведених реєстрів за період з 01.02.2016р. по 01.02.2017р., довідки від 06.02.2017р., балансу від 30.09.2016р., рішення №46 від 25.01.2007р.

02.03.2017р. представником позивача надано уточнений розрахунок, в якому визначено пеню в сумі 102632,57 грн., інфляційні втрати в сумі 45672,62 грн. та 3% річних в сумі 8419,58 грн., копії листа від 10.06.2016р., актів звірки розрахунків від 01.01.2016р. та від 01.02.2017р., постанови Верховного суду України від 15.05.2012р., рішення Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_1 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р., рішення господарського суду Волинської області від 14.11.2016р. №903/665/16, а також заперечення на письмове пояснення. У запереченні позивач стверджує, що з аналізу п.п. 6.16 та 8.1 Правил плата за перевищення договірних величин є спеціальним способом визначення вартості спожитої електричної енергії із застосування подвійного тарифу, а не санкцією як вважає відповідач, з посиланням на вказані пункти Правил, умови укладеного між сторонами договору та Закон України „Про електроенергетику вказує, що в постачальника наявне право на отримання від споживача підвищеної оплати на електричну енергію за обсяг перевищення договірних величин, як вартості спожитої електричної енергії.

02.03.2017р. та 16.03.2017р. відповідачем подано письмові доповнення до письмового пояснення, в яких останній зазначив, що не визнає пеню, 3% річних та інфляційні нарахування та при цьому констатує невірність проведеного позивачем розрахунку інфляційних втрат. Окремо подано заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовано тим, що борг виник у лютому та грудні 2015р., а позовну заяву подано у 2017р. Відповідач просить суд зменшити розмір пені в порядку ч. 3 ст. 83 ГПК України.

10.03.2017р. позивачем подано письмові заперечення, в яких останній обґрунтовує правильність проведених інфляційних нарахувань та просить у застосуванні строків позовної давності відмовити. До заперечень додано акт звірки, копії рахунків- фактури №883 від 01.12.2016р. та претензії №75 від 13.12.2016р.

Ухвалою суду від 16.03.2017р. розгляд справи відкладено, строк розгляду справи продовжено до 10 квітня 2017р.

В судовому засіданні 30.03.2017р. оголошено перерву по справі.

Ухвалою суду від 06.04.2017р. прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, надалі предметом спору є вимога про стягнення з відповідача 512 267,44 грн., з яких 355 542,67 грн. основний борг, 45 672,62 грн. інфляційні нарахування, 8 419,58 грн. - 3% річних, 102 632,57 грн. пеня. Повернуто позивачу з Державного бюджету 19,69 грн. переплаченого судового збору на підставі п.1 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір".

Представник позивача в судове засідання 06.04.2017р. не з'явився, однак належним чином повідомлений про дату, місце та час слухання справи, про що свідчить розписка від 30.03.2017р. Судом враховано, що в попередніх судових засіданнях останній позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.04.2017р. проти позову заперечив з підстав викладених у письмових поясненнях та доповненнях доданих до матеріалів справи.

З огляду на викладене, оскільки неявка позивача в судове засідання не перешкоджає вирішенню спору по суті, суд вважає за можливе згідно ст. 75 ГПК України розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Суд оцінивши подані сторонами по справі документи вважає їх достатніми для прийняття рішення по суті.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

Публічне акціонерне товариство „Хмельницькобленерго, м. Хмельницький () відповідно до спеціального витягу від 30.01.2017р. значиться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридична особа. Славутський район електричних мереж ПАТ „Хмельницькобленерго () є відокремленим підрозділом ПАТ „Хмельницькобленерго.

Комунальне підприємство „Славутське житлово-комунальне об'єднання () значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як юридична особа.

Із матеріалів справи вбачається, що 01.04.2011р. між ВАТ ЕК „Хмельницькобленерго (постачальник), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „Хмельницькобленерго, та Комунальним підприємством „Славутське житлово-комунальне об'єднання (споживач) укладено договір №883 про постачання електричної енергії.

Згідно з п.1. даного договору постачальник продає електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю _ кВт., а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Відповідно до п.2.1. договору, під час виконання умов цього договору, а також вирішення всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов'язуються керуватися чинним законодавством України та Правилами користування електричною енергією.

Постачальник зобовязаний постачати споживачу електроенергію, як різновид товару, в обсягах, визначених відповідно до розділу 5, та з урахуванням умов розділу 6 цього договору (додаток 1 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу); повідомляти споживача про всі зміни тарифів на електричну енергію письмово або через засоби масової інформації за п'ять днів до введення їх в дію. (п.п. 2.2.2., 2.2.3 договору).

Споживач, в свою чергу, зобов'язується виконувати умови договору, оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків 10, 3 „Порядок розрахунків та „Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії (п.п. 2.3.1., 2.3.3. договору).

Споживач має право на зміну (коригування) договірних величин споживання електричної енергії у порядку, визначеному умовами розділу 5 цього договору (п. 3.2.1 договору).

За змістом п. 4.2.1 договору за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3 - 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Пунктом 4.2.2. договору передбачено, що за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених із вимогами розділу 5 цього Договору, Споживач сплачує Постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин. При цьому плата за перевищення договірної величини потужності стягується із споживачів з приєднаною потужністю 150 кВт і більше та середньомісячним споживанням 50 000 кВт/год і більше.

Відповідно до п.4.2.3 договору споживач сплачує постачальнику вартість недоврахованої електроенергії, розраховану виходячи із приєднаної потужності струмоприймачів та кількості годин їх використання відповідно до Методики визначення обсягу та вартості електричної енергії, не облікованої внаслідок порушення споживачами правил користування електричною енергією, затвердженої НКРЕ від 4 травня 2006 року №562, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 4 липня 2006 року за №782/12656, за тарифами, що діяли протягом споживання електричної енергії з порушенням (далі Методика), у разі таких дій споживача: самовільного внесення змін у схеми обліку електроенергії; пошкодження засобів обліку електроенергії, втручання в їх роботу, зняття пломб з засобів обліку; споживання електроенергії поза засобами обліку; інших умов, визначених Методикою.

Споживач не несе відповідальність перед постачальником відповідно до вимог пунктів 4.2.1 - 4.2.3 цього договору, Якщо доведе, що порушення виникли з вини постачальника або внаслідок дії обставин непереборної сили ( п. 4.2.4 договору).

Відповідно до п. 5.1. договору для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік Споживач не пізніше 30 вересня поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток 1 „Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу). У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні відповідних періодів поточного року.

Звернення споживача щодо коригування протягом поточного розрахункового періоду договірних величин розглядаються постачальником відповідно до передбаченого ПКЕЕ процедури (п. 5.5 договору).

Згідно із п. 7.1. договору облік електроенергії, спожитої споживачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж Споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ відповідно до додатку 2 „Перелік місць установки розрахункових електролічильників. У разі порушення споживачем вимог нормативно-технічних документів щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх покази не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електроенергії визначаються Постачальником розрахунково згідно з вимогами додатка 10 „Порядок розрахунків.

У разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію, сторони за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, укладають договір щодо реструктуризації заборгованості. При цьому оформляється графік погашення заборгованості, який є додатком до цього договору (п. 7.6 договору).

Даний договір підписаний представниками сторін та скріплений їх печатками.

За змістом заявки абонента №883 на покупку товарної продукції (електроенергії) для КП "Славутське ЖКО" на 2015р. та додатку №5 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу на 2015 р.", відповідач визначив договірні величини споживання електричної енергії у лютому 2015р. - 382 тис. кВт/год. та у грудні 2015р. - 220 тис. кВт/год.

У п. 1 Додатку 10 „Порядок розрахунків сторони узгодили, що споживач самостійно здійснює повну поточну оплату вартості обсягу електричної енергії, згідно додатку №1 з врахуванням очікуваного споживання електроенергії за розрахунковий період у відповідності до 25 числа розрахункового періоду 100% від договірної величини споживання електроенергії розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за спожиту електроенергію проводиться на підставі одержаного рахунку. Тривалість періоду для оплати отриманого рахунку не повинна перевищувати 3-х операційних днів з дня отримання рахунку.

На виконання своїх договірних зобов'язань позивач, постачав споживачу (відповідачу) електричну енергію, що підтверджується наданими позивачем актами про використану електричну енергію, рахунками-фактурами за лютий 2015р., грудень 2015р., за період з січня по грудень 2016р., актами взаєморозрахунків за січень 2016р. - грудень 2017р., рапортами.

Зокрема, у лютому 2015 року відповідачем фактично спожито 510404 кВт/год. електроенергії та у грудні 2015р. - 421254 кВт/год. електроенергії, що підтверджується рахунками-фактурами №883 від 28.02.2015р. та від 28.12.2015р.

Позивач стверджує, що вищевказані фактично спожиті обсяги електроенергії призвели до перевищення договірних величин споживання визначених у заявці абонента на 2015рік та додатку №5 до договору від 01.04.2011р., зокрема у лютому 2015р. перевищення склало 128404 кВт/год. на суму 116 213,83 грн. та у грудні 2015р. - 201254 кВт/год. на суму 239 328,84 грн. Загалом заборгованість за перевищення договірних величин станом на 01.01.2017р. становить 355 542,67 грн. - двократна вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

З метою досудового врегулювання спору 13.12.2016р. позивач направив відповідачу претензію №75, у змісті якої містилась вимога про сплату 355 542,67 грн. з доданими рахунками - фактурами. У відповідь на претензію відповідач надіслав лист №2181 від 21.12.2016р., в якому повідомлено про погашення боргу у випадку відшкодування державою заборгованості з пільг та субсидій за житлово - комунальні послуги. Окремо КП "Славутське ЖКО" повідомлено, що останнім вчасно подано заяви на корегування договірних величин споживання електричної енергії, з огляду на що безпідставним є нарахування штрафних санкцій за перевищення договірних величин, проте доказів підтвердження вчасного подання заяв суду не надано.

У зв'язку з щомісячним порушенням відповідачем своїх зобов'язань щодо вчасної оплати за спожиту активну електроенергію за період з січня по грудень 2016 року, що підтверджується підписаними актами взаєморозрахунків, позивач просить стягнути з відповідача з урахуванням зменшення розміру позовних вимог нараховані на підставі ст. 625 ЦК України та п. 4.2.1 договору 45672,62 грн. інфляційні нарахування, 8419,58 грн. - 3% річних, 102 632,57 грн. пені, та на підставі п. 4.2.2 договору 355 542,67 грн. боргу за перевищення договірних величин споживання.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги таке:

Відповідно до ст.11, ст.509 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків сторін є укладення між ними договору. В силу зобов'язання боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію, в тому числі сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку, тобто, сплати коштів.

Пунктом 3 ст.3, ст.627 Цивільного кодексу України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності із ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору №883 про постачання електричної енергії від 01.04.2011р. за своїм характером являються господарськими, виходячи зі змісту ст.ст. 173, 174 ГК України, як такі, що виникли з господарського договору, і відповідно до ст. 1 Господарського кодексу України є предметом його регулювання.

З матеріалів справи вбачається, що 01.04.2011р. між ВАТ ЕК „Хмельницькобленерго, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „Хмельницькобленерго, та Комунальним підприємством „Славутське житлово-комунальне об'єднання укладено договір №883 про постачання електричної енергії, за умовами якого позивач продає електричну енергію для забезпечення потреб електроустановок відповідача з приєднаною потужністю _ кВт., а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невід'ємними частинами.

Правовідносинам, що виникли між сторонами, притаманні ознаки, що характеризують цивільні відносини, які виникають з договору про постачання електричної енергії.

Відповідно до п.1.2 Правил користування електричною енергію, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996р. №28 (далі Правила) договір про постачання електричної енергії - домовленість двох сторін (постачальник електричної енергії за регульованим тарифом і споживач), що є документом певної форми, який встановлює зміст та регулює правовідносини між сторонами під час продажу постачальником за регульованим тарифом електричної енергії споживачу за тарифами, які регулюються відповідно до законодавства України.

Статтею 1 Закону України „Про електроенергетику передбачено, що постачання електричної енергії є надання електричної енергії споживачу за допомогою технічних засобів передачі та розподілу електричної енергії на підставі договору. Споживачами енергії є суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином виконав умови договору №883 про постачання електричної енергії від 01.04.2011р., що підтверджується наданими позивачем актами про використану електричну енергію, рахунками-фактурами за лютий 2015р., грудень 2015р. та за період з січня по грудень 2016р., актами взаєморозрахунків за січень 2016р. - грудень 2017р., рапортами, двосторонніми актами звірки розрахунків від 01.01.2016р. та від 01.01.2017р.

Статтями 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання та одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем на вимогу п. 5.1. розділу 5 договору у заявці абонента №883 на покупку товарної продукції (електроенергії) для КП "Славутське ЖКО" на 2015р. та додатку №5 "Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу на 2015 р.", узгоджено договірні величини споживання електричної енергії у лютому 2015р. - 382 тис. кВт/год. та у грудні 2015р. - 220 тис. кВт/год.

Із матеріалів справи вбачається, що у лютому 2015 року відповідачем фактично спожито 510404 кВт/год. електроенергії та у грудні 2015р. - 421254 кВт/год. електроенергії, що підтверджується рахунками-фактурами №883 від 28.02.2015р. та від 28.12.2015р.

З огляду на викладене, обсяг фактично спожитої відповідачем електроенергії призвів до перевищення договірних величин споживання визначених у заявці абонента на 2015 рік та додатку №5 до договору, зокрема у лютому 2015р. перевищення склало 128404 кВт/год. на суму 116 213,83 грн. та у грудні 2015р. - 201254 кВт/год. на суму 239 328,84 грн. Загалом заборгованість за перевищення договірних величин станом на 01.01.2017р. становить 355 542,67 грн. - двократна вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Відповідно до п. 6.16. Правил користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 року № 28 (із змінами) обсяг перевищення договірних величин споживання електричної енергії протягом розрахункового періоду оплачується споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом відповідно до законодавства України та договору.

Згідно з підп. 7 п. 8.1 Правил постачальник електричної енергії за регульованим тарифом має право на отримання від споживача підвищеної оплати за електричну енергію за обсяг перевищення споживачем договірних величин споживання електричної енергії та величини потужності за розрахунковий період відповідно до актів законодавства та умов договору.

Відповідно до п.5 ст. 26 Закону України „Про електроенергетику споживачі у випадку споживання електричної енергії понад договірну величину за розрахунковий період сплачують енергопостачальнику двократну вартість різниці спожитої і договірної величини.

Відповідно до п. 4.2.2. договору, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, визначених згідно із вимогами розділу 5 цього Договору, споживач сплачує постачальнику двократну вартість різниці фактично спожитої та договірної величин.

Підпунктом 5.1. розділу 5 договору („Порядок визначення та узгодження договірних величин споживання електричної енергії та потужності) передбачено, що для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік споживач не пізніше 30 вересня поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток 1 „Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу).

Заперечення відповідача про те, що 355542,67 грн. не є основним боргом по договору та віднесено сторонами до господарських санкцій та за правовою природою є штрафною санкцією, з огляду на що, до вимоги про стягнення плати за перевищення договірних величин споживання електроенергії має застосовуватись позовна давність в один рік, спростовуються наступним:

За змістом висновку Верховного суду України викладеного у постанові від 06.12.2010р. №6/75 за порушення відповідачем умов договору щодо встановленої договірної величини електроспоживання у позивача виникає право стягнути з відповідача двократну вартість різниці між фактично спожитою і договірною величиною електричної енергії.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 та п. 2 ст. 217 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Згідно з ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У ст. 27 Закону України „Про електроенергетику визначаються правопорушення в електроенергетиці та встановлюється відповідальність за такі правопорушення, при цьому до останніх не віднесено перевищення споживачем лімітів електроспоживання та наслідки такого надмірного споживання.

Положеннями ст. 26 Закону визначено обовязки та відповідальність споживачів енергії, зокрема у абз.7 статті визначено як обов'язок - сплату споживачем двократної вартості за перевищення договірних величин споживання.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

За змістом ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Отже двократна вартість за перевищення договірних величин споживання встановлена ст. 27 Закону України „Про електроенергетику є самостійною відповідальністю встановленою у сфері споживання електричної енергії, а не неустойкою визначеною ст. 549 ЦК України.

02.03.2017р. подано заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтовано тим, що борг виник у лютому та грудні 2015р., а позовну заяву подано у 2017р.

Враховуючи, що Правилами користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 31.07.1996 року №28 визначено, що перевищення договірних величин споживання електричної енергії оплачується споживачами постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом відповідно до законодавства України та договору, а ст.26 Закону України „Про електроенергетику визначено його розмір - двократна вартість різниці фактично спожитої та договірної величин, заборгованість нарахована у зв'язку з перевищенням договірних величин споживання до неустойки в розумінні ст. 549 ЦК України не відноситься та позовна давність в один рік визначена ст.258 ЦК України, до останньої не застосовується.

Згідно з п. 5.1. договору для визначення договірних величин споживання електричної енергії та потужності на наступний рік Споживач не пізніше 30 вересня поточного року надає постачальнику відомості про розмір очікуваного споживання електричної енергії (додаток 1 „Обсяги постачання електричної енергії споживачу та субспоживачу). У разі ненадання споживачем зазначених відомостей у встановлений термін розмір очікуваного споживання електричної енергії (потужності) на наступний рік установлюється постачальником на рівні відповідних періодів поточного року.

Відповідно до п. 5.5 договору звернення споживача щодо коригування протягом поточного розрахункового періоду договірних величин розглядаються постачальником відповідно до передбаченого ПКЕЕ процедури.

В п. 4.4. Правил закріплено право споживача протягом розрахункового періоду звернутися до постачальника електричної енергії за регульованим тарифом із заявою щодо коригування договірної величини споживання електричної енергії, та встановлено порядок проведення відповідного коригування.

Відповідно до вказаного порядку датою коригування вважається дата попередньої оплати додатково заявлених обсягів активної електричної енергії. У разі, якщо договором про постачання електричної енергії попередня оплата не передбачена, датою коригування вважається дата прийняття постачальником електричної енергії рішення про коригування договірних величин на підставі письмового звернення споживача.

Заперечення відповідача щодо вчасного звернення до позивача з заявами про коригування договірних величин від 19.02.2015р. та від 13.11.2015р. спростовуються відсутністю в матеріалах справи належних доказів на підтвердження відправлення та отримання позивачем відповідних заяв відповідача. Окрім того відсутня попередня оплата додатково заявлених обсягів активної електричної енергії та прийняте рішення про коригування договірних величин.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідача станом на дату вирішення справи існує заборгованість в сумі 355 542,67 грн. за перевищення договірних величин споживання електроенергії, яка відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи, підтверджена належними доказами, з огляду на що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Позивачем заявлено до стягнення на підставі п. 4.2.1 договору (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) 102 632,57 грн. пені нарахованої загалом за період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. з урахуванням здійснених проплат по кожному рахунку - фактурі окремо.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Стаття 230 Господарського кодексу України передбачає, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

При цьому, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Сторони в договорі узгодили, що за внесення платежів, передбачених пунктами 2.3.3 - 2.3.4 цього договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, споживач сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Сума пені зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

При обрахунку судом заявленої до стягнення суми пені, останнім враховано, що з метою однакового і правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань господарським судам Пленумом Вищого господарського суду України у постанові від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" надано роз'яснення. Зокрема у п. 1.9 зазначено, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

Судом враховано викладені відповідачем у заяві від 01.03.2017р. заперечення щодо нарахування позивачем пені з порушенням спеціального строку позовної давності в один рік визначеного у ст. 258 ЦК України.

Проведеним перерахунком заявленої до стягнення пені в сумі 102 632,57 грн. судом встановлено, що останню обраховано з порушенням однорічного строку позовної давності передбаченого у ст. 258 ЦК України, про який заявлено відповідачем у заяві від 01.03.2017р., оскільки початком періоду обрахування пені визначено 01.01.2016р., в той час як позовну заяву здано для відправки у відділення поштового зв'язку 25.01.2017р., що підтверджується відбитком печатки останнього на конверті. З огляду на викладене вимогу про стягнення належить задовольнити частково. Однак, відповідач у письмових поясненнях поданих 16.03.2017р. просив суд врахувати скрутний фінансовий стан підприємства, збитковість діяльності останнього, соціальне значення видів діяльності підприємства відповідача (виконавець житлово-комунальних послуг).

При стягненні пені судом враховується, що згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, може бути зменшено за рішенням суду, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. Відповідно, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Аналогічна за змістом і норма ст.233 ГК України, згідно якої у разі, якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може, з урахуванням інтересів боржника, зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

З метою забезпечення правильного і однакового застосування законодавства господарським судам Пленумом Вищого господарського суду України у постанові від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" надано роз'яснення, зокрема у п. 3.17.4 зазначено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України і статтею 233 Господарського кодексу України.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Враховуючи погашення відповідачем основної заборгованості за договором №883 від 01.04.2011р. про постачання електричної енергії до звернення до суду з позовною заявою, заявлені позивачем до стягнення перевищення договірних величин споживання електричної енергії, 3% річних та інфляційних нарахувань, скрутне фінансове становище підприємства відповідача, суд вважає за можливе зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача до 45481,27 грн.

Позивач на підставі ст. 625 ЦК України заявив про стягнення з відповідача 8419,58 грн. - 3% річних загалом за період з 01.01.2016р. по 31.12.2016р. з урахування проведених проплат по кожному рахунку - фактурі та 45672,62 грн. інфляційних втрат за період з січня 2016р. по грудень 2016р.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що зобов'язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, є втратами, пов'язаними з інфляційними процесами в державі за час прострочення виконання зобов'язання боржником, а три процента річних є за своєю правовою природою платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником.

При перерахунку заявлених до стягнення 3% річних судом встановлено, що останні обраховані позивачем в межах максимально можливого розміру за заявлений період, тому позовні вимоги в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі.

Стосовно стягнення інфляційних нарахувань судом враховано, що з метою однакового і правильного розгляду господарськими судами справ зі спорів, пов'язаних із застосуванням законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань Пленум Вищого господарського суду України надав роз'яснення у постанові №14 від 17.12.2013 р.

Зокрема у п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань роз'яснено, що індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

За змістом листа Верховного Суду України від 03.04.1997 р. № 62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

З поданого представником позивача розрахунку вбачається, що останнім обраховано інфляційні нарахування з недотриманням вказівок викладених у вищевказаних постанові Пленуму Вищого господарського суду України та листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р., зокрема обчислено інфляцію за період часу, коли борг існував менше 15 днів та обраховано за місяць, коли мав бути здійснений платіж, а не з наступного місяця.

Оскільки при перерахунку заявлених до стягнення з відповідача інфляційних нарахувань встановлено, що останні обраховано невірно за заявлений позивачем у розрахунку період, а борг на який проведено інфляційні нарахування, за вказаний період, існував менше 15 днів у місяці нарахування, то суд вважає за належне у стягненні з відповідача 45672,62 грн. інфляційних втрат за період з січня 2016р. по грудень 2016р. відмовити.

Споживач не несе відповідальність перед постачальником відповідно до вимог пунктів 4.2.1 - 4.2.3 цього договору, якщо доведе, що порушення виникли з вини постачальника або внаслідок дії обставин непереборної сили ( п. 4.2.4 договору).

На спростування заперечень відповідача щодо неправомірності нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат оскільки погашення боргу за електричну енергію відбувається за рахунок несвоєчасно виділених державою коштів на відшкодування пільг та субсидій, що на думку відповідача свідчить про відсутність вини останнього у завданні збитків, та визнання ним заборгованості шляхом підписання актів взаєморозрахунків, актів звіряння заборгованості та наданою довідкою від 06.02.3017р., спростовується тим, що відповідачем не доведено, що порушення виникли з вини постачальника або внаслідок дії обставин непереборної сили згідно п. 4.2.4 договору.

Окремо судом враховується, що у п. 1.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013р. №14 роз'яснено, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

За змістом висновку Верховного суду України викладеного у постанові від 12.12.2011р. №07/238-10 виходячи із положень ст. 625 Цивільного кодексу України, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Судом враховано, що відсутність бюджетного фінансування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання. Відповідний висновок узгоджується з позицією викладеною у постановах Верховного суду України від 15.05.2012 №11/446, від 26.12.2011 №9/400 та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "ОСОБА_1 ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005р.

Окрім того, сторони у п. 7.6 договору узгодили, що у разі виникнення у споживача заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію, останні за взаємною згодою та у порядку, передбаченому законодавством України, укладають договір щодо реструктуризації заборгованості. При цьому оформляється графік погашення заборгованості, який є додатком до цього договору.

Докази вчинення відповідачем заходів щодо уникнення виникнення заборгованості з оплати за спожиту електричну енергію шляхом укладення з позивачем договору про реструктуризацію боргу з метою відсутності підстав для подальшого нарахування позивачем пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, в матеріалах справи відсутні.

У письмових поясненнях поданих 15.02.2017р. відповідач зазначив, що відповідно до п. 7 Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій затвердженого постановою КМУ від 11.01.2005р. №20 сторони шляхом підписання актів звіряння змінили порядок та строк проведення розрахунків по договору, який належить обраховувати з моменту перерахування територіальними органами Казначейства грошових коштів з державного бюджету, що на думку останнього узгоджується з позицією Верховного Суду України в постановах від 30.09.2014р. №3-114гс14, від 09.09.2014р. №3-101гс14, від 01.07.2015р. №3-322гс та інших.

Суд не погоджується з вищевказаними твердженнями відповідача, з огляду на те, що Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій визначає механізм перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг та житлових субсидій населенню на оплату електроенергії, і зміни порядку розрахунків по договору постачання електричної енергії між сторонами не містить.

Висновки Верховного суду України викладені у постановах від 30.09.2014р. №3-114гс14, від 09.09.2014р. №3-101гс14, від 01.07.2015р. №3-322гс, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, до правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі не застосовуються, оскільки останні стосуються підстав для стягнення пені, передбаченої підпунктом 7.3.1 пункту 7.3 договору поставки природного газу, та застосування наслідків за порушення грошового зобовязання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, внаслідок укладення договору про організацію взаєморозрахунків, якими сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу. Проте вказані висновки не стосуються правовідносин у сфері постачання електричної енергії та не підтверджують позицію відповідача, про те, що сторони шляхом підписання актів звіряння змінили порядок та строк проведення розрахунків по спірному договору, а тому вказане посилання сторони на зазначені висновки Верховного суду України до уваги не приймаються.

Стаття 33 ГПК України встановлює правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до абз.1 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку в сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 355 542,67 грн. основного боргу (заборгованість за перевищення договірних величин споживання електричної енергії), 45 672,62 грн. інфляційних нарахувань, 8 419,58 грн. 3% річних та 102 632,57 грн. пені підлягають задоволенню частково.

Відповідно ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При розподілі судових витрат судом врахований п. 3.17.4. Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", відповідно до якого судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Керуючись ст.ст.12, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, Суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ПАТ "Хмельницькобленерго" в особі Славутського району електромереж м. Славута Славутського району Хмельницької області до Комунального підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" м. Славута Славутського району Хмельницької області про стягнення 512 267,44 грн., з яких 355 542,67 грн. основний борг, 45 672,62 грн. інфляційні нарахування, 8 419,58 грн. - 3% річних, 102 632,57 грн. пеня задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства "Славутське житлово-комунальне об'єднання" (вул. Миру, 14А, м. Славута Славутського району Хмельницької області, ) на користь ПАТ "Хмельницькобленерго" в особі Славутського району електромереж (вул. Я. Мудрого, 15, м. Славута Славутського району Хмельницької області, ) 355 542,67 грн. (триста п'ятдесят п'ять тис. п'ятсот сорок дві грн. 67 коп.) заборгованості за перевищення договірних величин споживання, 8419,58 грн. (вісім тис. чотириста дев'ятнадцять грн. 58 коп.) - 3% річних, 45481,27 грн. (сорок п'ять тис. чотириста вісімдесят одна грн. 27 коп.) пені, 6823,87 грн. (шість тис. вісімсот двадцять три грн. 87 коп.) судового збору.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Повне рішення складено 10.04.2017р.

Суддя А.М. Яроцький

Віддрук. 3 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу - м. Славута, вул. Ярослава Мудрого, 15,

3 - відповідачу - м. Славута, вул. Миру, 14а - за заявою надіслати