РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017Справа №910/22772/16

За позовом Приватного Підприємства "ГРАНАТ-С"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп"

про стягнення 60 717,09 грн.

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: не з'явилися;

від відповідача: Даценко О.І. - за довіреністю від 04.11.2016 року.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне Підприємство "ГРАНАТ-С" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" про стягнення 60 717,09 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання щодо повної оплати вартості отриманих послуг від позивача згідно умов Договору №27/01-11 про охорону об'єкта від 27.01.2011 року.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 45 125,45 грн. - заборгованості за договором, 5 126,25 грн. - інфляційних втрат, 1 264,75 грн. - процентів за користування коштами (3% річних), 9 200,64 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань, 1 378,00 грн. - судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.12.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 24.01.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.01.2017 року витребувано у Приватного Підприємства "ГРАНАТ-С" (08300, Київська обл., місто Бориспіль, ВУЛИЦЯ ОГОРОДНЯ, будинок 52-А; додаткові докази по справі, розгляд справи відкладено на 15.02.2017 року.

13.02.2016 року через відділ діловодства суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду та клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року відкладено розгляд справи на 01.03.2017 року.

В судове засідання 01.03.2017 року представник позивача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 01.03.2017 року представник відповідача позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 01.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.2011 року між Приватним Підприємством "ГРАНАТ-С" (далі по тексту - виконавець, позивач, ПП "ГРАНАТ-С") та Товариством з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" (далі по тексту - відповідач, замовник) укладено Договір №27/01-11 про охорону об'єкта (далі по тексту - Договір), за умовами якого (п. 1.1. Договору) замовник доручає, а виконавець бере на себе зобов'язання:

- організувати та забезпечити охорону підприємств «Замовника», які знаходиться за адресою:

1. комплекс будівель та споруд за адресою 08300, м. Бориспіль, вул. запорізька 2;

2. комплекс будівель та споруд за адресою 79056, м. Львів, вул. пластова, 4 (далі - об'єкт) та товарно-матеріальних цінностей замовника, не допустити розкрадання цінностей та проникнення сторонніх осіб на об'єкт, що охороняється;

- здійснювати перепускний режим на об'єкті відповідно до інструкції, яка узгоджується із замовником.

Відповідно до п. 4.1. Договору вартість надання послуг охорони за цим Договором є договірною і визначається сторонами в протоколі узгодження договірної ціни (додаток №1). Плата Замовником послуг з охорони, виконаних Виконавцем, здійснюється до п'ятого числа місяця наступного за розрахунковим, шляхом перерахування на поточний рахунок Виконавця суми, зазначеної в рахунку-фактурі та акті виконаних робіт, підписаних керівниками Замовника та Виконавця, але не пізніше 05 числа місяця наступного за розрахунковим.

Пунктом 4.5. Договору передбачено, що в разі не повернення Замовником підписаного Акту приймання наданих послуг чи ненадання обґрунтованих заперечень щодо обсягу послуг, вважається, що послуги у такому місяці надані Виконавцем в повному обсязі і прийняті Замовником без зауважень.

Договірна вартість за здійснення заходів охорони становить 50 000,00 грн. (додаток №1).

25.12.2011 року сторони уклали Додаткову угоду №2 до Договору, згідно якої сторони прийшли до згоди та домовились, що з 01.01.2012 року, оплата наданих послуг здійснюється в сумі, яка зазначена в рахунку-фактурі та акті виконаних робіт, підписаних керівниками Сторін, з розрахунку 55 000 грн. (п'ятдесят п'ять тисяч грн. 00 коп.) за період надання послуг з охорони об'єктів у відповідності до Дислокації (додаток №4 до Договору)

25.05.2012 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до Договору, згідно якої в зв'язку з необхідністю посилення охорони, Сторони прийшли до згоди та домовились: з 01.06.2012 року ввести додатковий цілодобовий пост охорони. Вартість додаткового цілодобового поста охорони складає 6 000 (шість тис. грн.. 00 коп.). Оплата наданих послуг здійснюється в сумі, яка зазначена в рахунку-фактурі та акті виконаних робіт, підписаних керівниками Сторін за період надання послуг з охорони об'єктів у відповідності до Дислокації (додаток №4 до Договору).

За період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року позивачем надані, а відповідачем прийняті послуги за Договором на сум 45 104,54 грн. (з ПДВ 54 125,45 грн.), що підтверджується підписаним між сторонами Актом ОУ-0000093 здачі-прийняття робіт (надання послуг).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості отриманих від позивача послуг, відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість з їх оплати в розмірі 45 125,45 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу послуги за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору сплатив на користь позивача вартість отриманих послуг, та має перед позивачем заборгованість з їх повної оплати в розмірі 45 125,45 грн. (за період з 01.12.2015 року по 31.12.2015 року).

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення 45 125,45 грн. (заборгованості за договором), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач припустився прострочення грошового зобов'язання, а тому позивач, керуючись пунктом 4.6. Договору, просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 9 200,64 грн.

Пунктом 4.6. Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної сплати послуг, наданих ВИКОНАВЦЕМ за охорону об'єкта нараховується пеня в розмірі 3-х відсотків від суми простроченої плати за кожен день прострочення, але не менше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Відповідно до ч. 1 статті 546, статті 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (згідно ч. 6 ст. 231 ГК України).

Згідно п. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Згідно з п. 2.5. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення пені за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань є правомірними та підлягають стягненню, однак за уточненим розрахунком суду становлять 8 731,65 грн., а тому позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню.

Також позивач, керуючись статтею 625 ЦК України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь: 5 126,25 грн. - інфляційних втрат, 1 264,75 грн. - процентів за користування коштами (3% річних).

Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. №01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. №62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, нормативно та документально доведені, однак за уточненим розрахунком суду становлять: 5 125,90 грн. (інфляційних втрат) та 1 264,75 грн. (процентів за користування коштами (3% річних)), а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" (03134, м. Київ, ВУЛИЦЯ ЖМЕРИНСЬКА , будинок 30; ) на користь Приватного Підприємства "ГРАНАТ-С" (08300, Київська обл., місто Бориспіль, ВУЛИЦЯ ОГОРОДНЯ, будинок 52-А; ) 45 125 (сорок п'ять тисяч сто двадцять п'ять) грн. 45 коп. - заборгованості за договором, 5 125 (п'ять тисяч сто двадцять п'ять) грн. 90 коп. - інфляційних втрат, 1 264 (одну тисячу двісті шістдесят чотири) грн. 75 коп. - процентів за користування коштами (3% річних), 8 731 (вісім тисяч сімсот тридцять одну) грн. 65 коп. - пені, 1 367 (одну тисячу триста шістдесят сім) грн. 35 коп. - судового збору.

3. В решті задоволення позовних вимог - відмовити.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 04.04.2017 року.