ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 911/93/17

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Муракамі», м. Київ
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина
про стягнення 121000 грн.
за участю представників:

позивача:не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 02.03.2017 № 310
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Муракамі» (далі позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі відповідач) про стягнення 121000 грн. безпідставно отриманих коштів.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань щодо поставки товару та не повернення попередньої оплати сплаченої позивачем за товар.

Позивач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до відсутності між сторонами у справі договірних зобовязань.

Враховуючи, що неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника позивача за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, присутнього в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Позивач звертаючись до суду з даним позовом стверджує, що ним 17.03.2016 відповідно до наданої комерційної пропозиції ФОП ОСОБА_1, передано останньому в якості попередньої оплати 121000 грн. за виготовлення 13 диванів, загальна вартість, яких складає 230000 грн.

Передачу зазначених коштів здійснила працівник позивача ОСОБА_3, яка їх отримала в касі підприємства під звіт та згідно розписки передала їх відповідачу, що підтверджується видатковим касовим ордером ТОВ «Муракамі» від 17.03.2016 та розпискою від 17.03.2016, завірені копії яких залучені до матеріалів справи.

Як зазначає позивач, відповідно до умов, які були оговорені сторонами під час здійснення замовлення, відповідач мав здійснити поставку замовленого товару упродовж 30 календарних днів.

В той же час, після спливу вказаного терміну, відповідач поставку товару не здійснив, грошові кошти в сумі 121000 грн. не повернув.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача кошти в сумі 121000 грн. отримані ним в якості попередньої оплати за товар, поставку якого він не здійснив, як безпідставно отримані.

Відповідач проти вказаних вимог заперечує та зазначає про відсутність між сторонами у справі договірних відносин з купівлі-продажу (поставки) зазначеного товару та відсутність у нього обовязку щодо поставки позивачу зазначеного товару. Також відповідач заперечує отримання від позивача коштів в розмірі 121000 грн. в якості попередньої оплати за товар і вказує про не надання позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджувати здійснення позивачем передоплати за товар, зокрема, виписки з банківського рахунку, платіжні доручення, квитанції тощо.

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України).

В силу ч. 2 ст. 180 Господарського кодексу України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов; істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі; сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Факт укладення сторонами договору купівлі-продажу у усній формі може підтверджується письмовими доказами, зокрема, пропозицією однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, у яких погоджуються найменування, кількість, ціна одиниці товару.

Ухвалами господарського суду Київської області від 07.02.2017 та від 28.02.2017, суд зобовязував позивача надати суду докази, які підтверджують наявність між сторонами у справі господарсько-правових відносин з купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей, а саме диванів у кількості 13 штук.

Однак, позивач вимоги ухвал суду не виконав, доказів, які підтверджують наявність між сторонами у справі господарсько-правових відносин з купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей, а саме диванів у кількості 13 штук., зокрема наявність пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною, у яких погоджено найменування, кількість, ціна одиниці товару, строк поставки товару, суду не надав.

За таких обставин, між сторонами у справі відсутні договірні відносини з купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей, а саме диванів у кількості 13 штук.

Судом досліджено комерційну пропозицію, на яку посилається позивач, як на пропозицію відповідача укласти договір (оферта), яку він прийняв (акцепт) та встановлено, що вказана пропозиція є (скріншотом) - знімком зображення з екрану персонального компютера, який бачить користувач у вигляді таблиці програмного забезпечення Microsoft Office Excel, в якій, зокрема, міститься інформація стосовно трьох позицій товару диванів, їх кількість та ціна. Зазначена пропозиція адресована Дмитру, ОСОБА_3, ОСОБА_3. З вказаної пропозиціє не вбачається, що вона адресована відповідачем позивачу.

Також, судом досліджено видатковий касовий ордер від 17.03.2016, з якого вбачається, що 17.03.2016 товариство видало ОСОБА_3 під звіт 121000 грн. та розписку від 17.03.2016, в якій зазначено, що ОСОБА_1 представник ФОП ОСОБА_1М, отримав в якості оплати за дивани «Рыба в огне» сумму 121000 грн. від ОСОБА_3, на які посилається позивач в якості доказу прийняття зазначеної вище пропозиції.

Разом з тим, з зазначених документів не вбачається, що відповідач отримав грошові кошти в розмірі 121000 грн. від позивача в якості попередньої оплати за виготовлення 13 диванів, загальна вартість яких складає 230000 грн. та які відповідач зобовязався поставити упродовж 30 календарних днів.

Відповідно до ч. 2, 3. ст. 1087 Цивільного кодексу України розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

У ч. 1 ст. 1088 Цивільного кодексу України визначено, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 33 Закону України «Про Національний банк України» визначення порядку ведення касових операцій для банків, інших фінансових установ, підприємств і організацій віднесено до повноважень Національного банку України.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про Національний банк України» та з метою удосконалення готівкових розрахунків постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 затверджено Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 13 січня 2005 року за № 40/10320 (далі Положення).

Вказане Положення визначає порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою.

Відповідно до п. 2.1 Положення підприємства (підприємці), які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, пріоритетно в безготівковій формі, а також у готівковій формі (з дотриманням чинних обмежень) у порядку, установленому законодавством України.

Згідно п. 2.2 Положення підприємства (підприємці) здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами (громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, які не здійснюють підприємницької діяльності) через касу як за рахунок готівкової виручки, так і за рахунок коштів, одержаних із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів.

Підприємства (підприємці) здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку.

У п. 2.3 Положення зазначено, що підприємства (підприємці) мають право здійснювати розрахунки готівкою між собою та/або з фізичними особами протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами в межах граничних сум розрахунків готівкою, установлених відповідною постановою Правління Національного банку України. Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку для подальшого їх перерахування на поточні рахунки.

Обмеження, установлене в абзаці першому цього пункту, стосується також розрахунків під час оплати за товари, що придбані на виробничі (господарські) потреби за рахунок готівкових коштів, одержаних за допомогою електронного платіжного засобу.

На виконання вимог статті 1087 Цивільного кодексу України та відповідно до статей 33 та 40 Закону України «Про Національний банк України» постановою Правління Національного банку України «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 № 210, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 липня 2013 року за № 1109/23641 (далі Постанова) установлено граничну суму розрахунків готівкою.

Так, пунктом 1 Постанови установлено, зокрема, граничну суму розрахунків готівкою підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10000 (десяти тисяч) гривень.

Доказів, які б підтверджували, що позивач здійснив перерахунок попередньої оплати за товар на користь відповідача у відповідності до приписів Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, позивач суду не надав. Також позивач не надав суду доказів здійснення перерахунку попередньої оплати за товар на користь відповідача у безготівковій формі.

Надана позивачем розписка на підтвердження здійснення перерахунку попередньої оплати за товар на користь відповідача в сумі 121000 грн. не є належним та допустимим доказом проведення розрахунків між юридичною особою та фізичною особою, діяльність якої повязана із здійсненням підприємницької діяльності, оскільки зазначені особи у відповідності до приписів ст. 1087 Цивільного кодексу України та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, повинні здійснювати розрахунки понад установлені граничні суми в безготівковій формі.

Крім того, з вказаної розписки не вбачається, що відповідач отримав грошові кошти в розмірі 121000 грн. від позивача в якості попередньої оплати за виготовлення 13 диванів, загальна вартість яких складає 230000 грн.

За вказаних обставин, суд відхиляє зазначену розписку та не приймає її як доказ здійснення позивачем попередньої оплати в розмірі 121000 грн. на користь відповідача за вищевказаний товар.

З огляду на зазначене, позивачем не доведено належними та допустимими доказами перерахування відповідачу попередньої оплати за товар в сумі 121000 грн. та безпідставного отримання відповідачем зазначених коштів, а тому відсутні правові підстави щодо стягнення з відповідача вказаних коштів, у зв'язку з чим суд приходить висновку про недоведеність та безпідставність заявлених позовних вимог, а відтак відмовляє в їх задоволенні.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Що стосується посилань відповідача у відзиві на позовну заяву про сплив строку позовної даності до вимог позивача, то суд зазначає, що за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Оскільки позивачем не доведено порушення його права, то у суду відсутні правові підстави про застосування наслідків спливу позовної давності у даному спорі.

Керуючись ст. 1291 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 10.04.2017.