ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Справа № 910/16733/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Рогач Л.І.- головуючого, Ходаківської І.П., Яценко О.В.
розглянувши матеріали касаційної скарги Державного агентства резерву України
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 26.01.2017
у справі№ 910/16733/16 Господарського суду міста Києва
за позовомДержавного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів"
до Державного агентства резерву України
простягнення 3003110,20 грн.
за участю представників:
позивачаАнтал В.І.- адвокат, посвід № 780 дов. від 11.11.2016
відповідачаМихайлюк А.З.- предст., дов. від 14.03.2017;

ВСТАНОВИВ:

12.09.2016 Державне підприємство "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" подало до господарського суду позов про стягнення з Державного агентства резерву України 3003110,20 грн заборгованості за договором відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву № юр-2зб/351-2009 від 08.01.2009, посилаючись на порушення відповідачем обов'язку оплатити надані послуги зі зберігання зерна відповідно до умов договору та приписів статей 525, 526, 612, 936, 946 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, Закону України "Про державний матеріальний резерв".

Відповідач не виклав власної позиції щодо позовних вимог, повідомивши суд у клопотанні від 03.11.2016 про звернення з зустрічним позовом до позивача.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.11.2016 (суддя Курдельчук І.Д.) позов задоволено повністю; стягнуто з відповідача на користь позивача 3003110,20 грн заборгованості та 45046,65 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 (судді: Шапран В.В. - головуючий, Буравльов С.І., Андрієнко В.В.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін.

Не погоджуючись з рішеннями, відповідач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову апеляційного господарського суду, та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу. Касаційну скаргу вмотивовано доводами про порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: суд в порушення статті 22 Цивільного кодексу України, пунктів 3, 6 Порядку відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532, вимог статей 43, 104 Господарського процесуального кодексу України не надав належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, взявши до уваги лише доводи позивача; суд дійшов помилкового висновку про те, що витрати, понесені позивачем у зв'язку з наданням послуг з відповідального зберігання повинні бути відшкодовані на підставі актів виконаних робіт, не підписаних відповідачем, не врахував доводів та аргументів відповідача щодо неналежного зберігання позивачем переданих цінностей. Крім того, в порушення статті 526 Цивільного кодексу України суд не врахував умов договору відповідального зберігання та вимог чинного законодавства, за якими відповідальний зберігач зобов'язаний освіжити матеріальні цінності державного резерву, а відшкодування витрат пов'язаних із зберіганням здійснювати виключно за попереднім узгодженням з держрезервом; в порушення статті 22 Господарського процесуального кодексу України господарський суд не прийняв до розгляду зустрічний позов Державного агентства резерву України до Державного підприємства "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" про сплату штрафних санкцій.

Позивач відзиву на касаційну скаргу не надав, усно у судовому засіданні заперечив доводи касаційної скарги, натомість відповідачем у судовому засіданні повністю підтримані доводи, викладені у касаційній скарзі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників сторін, присутніх у судовому засіданні, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення в судових рішеннях, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати чи вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду або відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Суди встановили, що 08.01.2009 Державне підприємство "Дунаєвецький комбінат хлібопродуктів" (зберігач) та Державний комітет України з державного матеріального резерву, правонаступником якого є Державне агентство резерву України (комітет), уклали договір № юр-2зб/351-2009 відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву. За умовами договору його предметом є зберігання матеріальних цінностей державного резерву, яке здійснюється у зерносховищах зберігача.

Відповідно до пункту 1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно із специфікацією у кількості та за вартістю згідно з актом форми Р-16. Передбачені Договором форми актів затверджуються комітетом.

Комітет зобов'язаний відшкодувати зберігачу витрати на зберігання цінностей у межах бюджетних асигнувань, передбачених на ці цілі; контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; визнає зберігачу природні витрати матеріальних цінностей при зберіганні, а також нестачі понад природні витрати, спричинені покращенням якості, на підставі актів зачистки, затверджених Державною хлібною інспекцією та зменшує кількості продукції на ці втрати та нестачі (пункти 3.1 - 3.3 Договору).

Вартість зберігання цінностей визначається згідно з Порядком відшкодування витрат підприємствам, установам та організаціям, що здійснюють відповідальне зберігання матеріальних цінностей державного резерву, затвердженим Кабінетом Міністрів України (пункт 4.1 Договору).

Сторони не узгодили строк, до якого має бути здійснена щомісячна чи загальна за рік оплата послуг із відповідального зберігання зерна, однак позивач направляв відповідачу вимогу про погашення заборгованості, яку відповідач не виконав з посиланням на відсутність необхідного фінансування.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд дійшов висновку про доведеність позову, зокрема, змістом актів відшкодування витрат за зберігання зерна Державного резерву України, якими підтверджується належне виконання позивачем договірних зобов'язань, та платіжними дорученнями на загальну суму 4217459,60 грн, що підтверджують часткову сплату наданих позивачем послуг та наявність заборгованості на заявлену позивачем суму.

Щодо зустрічного позову, поданого відповідачем у день судового засідання, суд зазначив, що на момент оголошення вступної та резолютивної частини зустрічна позовна заява зареєстрована не була.

Переглядаючи справу в повному обсязі за приписами статті 101 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд погодився з висновками місцевого господарського суду, вказавши, що відповідач порушив умови договору відповідального зберігання, (а саме, починаючи з серпня 2015 року не перераховував кошти на виконання умов договору) та не надав належних та допустимих доказів на спростування відповідних доводів позивача. При цьому суд відхилив доводи відповідача про безпідставність стягнення витрат, щодо яких не підписані акти про відшкодування витрат, зазначивши, що обсяг та період наданих позивачем послуг не спростовано і заперечень щодо направлених йому для підписання актів відповідач не заявляв.

Згідно з частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Також згідно з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статей 936, 957 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності; договір зберігання укладається у письмовій формі, яка вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчується розпискою, квитанцією чи іншим документом, підписаним зберігачем. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (частина перша статті 938 Цивільного кодексу України).

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (частина перша статті 946 Цивільного кодексу України).

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суди з'ясували, що позивач надавав послуги з відповідального зберігання зерна Державного резерву України за період з 01.01.2015 по 01.01.2016 на загальну суму 7220569,80 грн, яка визначена відповідно до наказу Державного комітету України з державного матеріального резерву № 95 від 29.04.2011, при цьому відповідач оплатив ці послуги частково (відповідно до наявних в матеріалах справи платіжних доручень від 30.03.2015 № 305 на суму 602 806,26 грн., від 30.07.2015 № 394 на суму 602806,26 грн., від 04.09.2015 № 1083 на суму 602806,26 грн., від 04.09.2015 № 1084 на суму 602806,26 грн., від 16.09.2015 № 1120 на суму 602806,26 грн., від 05.10.2015 № 1216 на суму 600622,04 грн на загальну суму 4217459,60 грн), чим порушив зобов'язання з оплати наданих послуг.

Отже, суди попередніх інстанцій вірно визначили природу спірних правовідносин, як таких, що пов'язані зі зберіганням, та виникли на підставі договору, встановивши його чинність; правомірно дослідили та визначили наявні у справі акти та врахували платіжні документи, як належні та допустимі докази в розумінні статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України щодо підтвердження виконання сторонами договору зберігання та порушення відповідачем обов'язку здійснити оплату у повному розмірі.

Судова колегія зазначає, що за доведеності перебування зерна на відповідальному зберіганні позивача протягом періоду, про який йдеться у позові, та відсутності висловлених у належному порядку та своєчасно зауважень до якості послуг зі зберігання, дії відповідача, який не підписував направлені йому акти про відшкодування витрат, свідчать про порушення відповідачем встановлених договором обов'язків з належної фіксації наданих послуг чи їх порушень. Доводи, які ґрунтуються на власних неналежних діях відповідача, не можуть бути підставою для звільнення відповідача від виконання його обов'язку сплатити кошти за надані послуги, відтак, суди вірно взяли до уваги усі наявні в матеріалах справи акти, які стосуються періоду, надання послуг протягом якого у зазначеному позивачем обсязі не спростовано.

Доводи касаційної скарги щодо не прийняття судом зустрічної позовної заяви спростовуються наявними у матеріалах справи протоколом передачі справ (враховуючи дату та час реєстрації) та реєстром заяв, переданих судді від 09.11.2016 на підтвердження встановлених судом обставин про відсутність на момент оголошення рішення реєстрації зустрічної позовної заяви.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Перевіривши у відповідності до частини 2 статті 1115 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у постанові апеляційного господарського суду, колегія суддів дійшла висновків про те, що суди попередніх інстанцій в порядку статей 43, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України розглядаючи справу, розглянули всебічно, повно та об'єктивно в судовому процесі всі обставини справи, вірно застосували наведені вище положення законодавства та дійшли законного та обґрунтованого висновку щодо наслідків вирішення спору, виходячи з наведених позивачем підстав позовних вимог.

Доводи скаржника про порушення господарськими судами норм матеріального та процесуального права суперечать дійсним обставинам справи та приписам чинного законодавства, не спростовують висновків судів, фактично зводяться до переоцінки обставин, встановлених судами та не беруться колегією суддів до уваги з огляду на положення статті 1117 Господарського процесуального кодексу України; підстав для скасування законних судових рішень з мотивів, наведених у касаційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 43, 1117, пунктом 1 статті 1119, статтями 11110, 11111 Господарського процесуального кодексу України Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного агентства резерву України залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 у справі № 910/16733/16 Господарського суду міста Києва та рішення Господарського суду міста Києва від 08.11.2016 залишити без змін.

Головуючий Л. Рогач

Судді І. Ходаківська

О. Яценко