ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа № 921/528/16-г/6

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Желік М.Б.,

ОСОБА_1Б,

при секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус", вх. № ЛАГС 01-05/6106/16 від 26.12.2016 р.,

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року

у справі № 921/528/16-г/6 (суддя Шумський І.П.),

порушеній за позовом

позивача: Приватного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "Лагода", м. Кагарлик, Кагарлицького району, Київської області,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус", м. Тернопіль,

про: стягнення заборгованості в сумі 872 429,68 грн., в т.ч. 768 529,21 грн. - основного боргу, 36 824,47 грн. - штрафу розрахованого згідно п. 6.2. договору в розмірі 5%, 5 537,82 грн. - 3% річних, 61 538,18 грн. - пені за несвоєчасне виконання зобовязань (з урахуванням заяви вх. № 18542 від 27.10.2016 р. про зменшення розміру позовних вимог) та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/відповідача: не прибув;

від позивач: ОСОБА_2 п/к за довіреністю б/н від 08.08.2016 р.;

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представнику розяснені і зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представником позивача подано письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу ( том ІІ, а. с. 198).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2016 року, справу № 921/528/16-г/6 Господарського суду Тернопільської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Желік М.Б. та Марко Р.І.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 року апелянту поновлено строк на подання апеляційної скарги (том ІІ, а. с. 147) та ухвалою суду від 27.12.2016 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус", вх. № ЛАГС 01-05/6106/16 від 26.12.2016 р. до провадження та розгляд скарги призначено на 01.02.2017 року (том ІІ, а. с. 148), про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи (том ІІ, а. с. 149, 196).

У звязку із перебуванням судді Марка Р.І. у щорічній основній відпустці з 31.01.2017 р. до 3 лютого 2017 р. (том ІІ, а. с. 182) судове засідання призначене на 01.02.2017 р. не відбулося (том ІІ, а. с. 183). З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 06.02.2017 р. розгляд справи № 921/528/16-г/6 призначено на 22.02.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а. с. 184- 185/зворот).

У звязку із перебуванням судді Марка Р.І. у щорічній основній відпустці (том ІІ, а. с. 186), 21.02.2017 року розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду за № 91 призначено повторний автоматичний розподіл справи № 921/528/16-г/6 та відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів вищезазначену справу розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Данко Л.С., суддів: Желік М.Б. та Бонк Т.Б. (том ІІ, а. с. 187, 188).

Враховуючи принцип незмінності судді встановлений п. 3 ч. 4 ст. 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (зміна складу колегії суддів) розгляд даної справи починається заново. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених ст. 69 ГПК України строків вирішення спору (п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. № 6 "Про судове рішення").

У судове засідання, 22.02.2017 р., представник апелянта/відповідача - не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив.

Представник позивача - прибув, за вх. № ЛАГС 01-04/674/17 подав: відзив на апеляційну скаргу (том ІІ, а. с. 163-164) з додатками (том ІІ, а. с. 165-166), докази надсилання відзиву апелянту (том ІІ, а. с. 171), за вх. № ЛАГС01-04/750/17 - клопотання про долучення у справу копії витягу з ЄДРЮОФП та ГФ у редакції станом на 13.01.2017 р. (том ІІ, а. с. 173, 174-181), у судовому засіданні надав усні пояснення по суті апеляційної скарги, проти апеляційної скарги заперечив, викладене у відзиві на апеляційну скаргу підтримав повністю, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 р. розгляд справи відкладено на 06.03.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені (том ІІ, а. с. 193-194/зворот) та представник позивача, під розписку (том ІІ, а. с. 195), у порядку та у спосіб передбачений Інструкцією з діловодства в господарських судах України.

У звязку із відрядженням судді Желіка М.Б. (том ІІ, а. с. 197), судове засідання призначене на 06.03.2017 р. не відбулося (том ІІ, а. с. 199). З підстав зазначених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017 р. розгляд справи № 921/528/16-г/6 призначено на 05.04.2017 р., про що сторони були належним чином повідомлені згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України (том ІІ, а. с. 200/зворот).

В судове засідання, яке відбулося 05.04.2017 р., представник апелянта/відповідача, втретє, не прибув, про причини неприбуття суд не повідомив, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року у справі № 921/528/16-г/6 в частині стягнення з апелянта - Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" на користь позивача: ПАТ "Кондитерська фабрика "Лагода" суми основного боргу 768 529,21 грн., 5530,99 грн. 3% річних, 56 944, 95 грн. пені, 12 465,08 грн. судового збору та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову (том ІІ, а. с. 150-153).

Представник позивача прибув, в процесі розгляду даної справи подав: відзив на апеляційну скаргу з додатками (том ІІ, а. с. 163-166), докази надсилання відзиву апелянту (том ІІ, а. с. 171), долучив копію витягу з ЄДРЮОФП та ГФ станом на 13.01.2017 р. (том ІІ, 174-181), надав усні пояснення по суті апеляційної скарги, проти апеляційної скарги заперечив, викладене у відзиві на апеляційну скаргу підтримав повністю, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

З огляду на те, що апелянт/відповідач, повторно, не направив у судове засідання уповноваженого представника, колегія суддів зазначає наступне.

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 27.12.2016 р. (том ІІ, а. с. 148), від 22.02.5.01.2017 р. (а. с. 193-194) та від 09.03.2017 р. (том ІІ, а. с. 200) участь повноважних представників сторін - обовязковою не визнавалась.

Статтею 22 ГПК України зобовязано сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки, явка в судове засідання представників сторін це право, а не обовязок, справа може розглядатись без їх участі, якщо незявлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст.ст. 67 та 77 ГПК України, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 15 липня 2013 року по справі № 6/175(2010).

Нормами чинного законодавства України не обмежено коло осіб, які можуть представляти особу в судовому процесі. Тому неможливість представника відповідача бути присутніми у судовому засіданні не перешкоджає реалізації права учасника можливості скористатися правами ст. 28 ГПК України та ст. 244 ЦК України.

Абзацом першим пункту 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 року передбачено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до вимог ст. 98 ГПК України, про прийняття апеляційної скарги до провадження господарський суд виносить ухвалу, в якій повідомляється про час і місце розгляду скарги. Питання про прийняття апеляційної скарги до провадження або відмову у прийнятті до провадження апеляційний господарський суд вирішує не пізніше трьох днів з дня надходження апеляційної скарги.

Частиною першою статті 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження. Згідно статті 99 ГПК України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення (ухвали) в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Враховуючи, що сторін не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони своєчасно та належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про що зазначено вище у цій постанові, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду даної справи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів розглянула та дослідила матеріали справи та наявні в ній докази, перевірила правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 р. у справі № 921/528/16-г/6 позов задовольнити частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" на користь Приватного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "Лагода" 768 529,21 грн. основного боргу, 5 530,99 грн. 3% річних, 56 944,95 грн. пені, 12 465,08 грн. сплаченого судового збору (абзац перший та пункт 1-й резолютивної частини судового рішення). В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача 36 824,47 грн. штрафу, 4 593,23 грн. пені, 6,83 грн. 3% річних відмовлено (пункт 2-й резолютивної частини судового рішення). У пункті 3 резолютивної частини судового рішення зазначено, що сплачений судовий збір в сумі 1 091,08 грн. може бути повернуто з Держаного бюджету за заявою особи, яка його сплатила. В задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (пункт 4-й резолютивної частини судового рішення) (том ІІ, а. с. 113, 114-123).

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, апелянт/відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "Апрус") звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою за вх. № ЛАГС 01-05/6106/16 від 26.12.2016 р., в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року у справі № 921/528/16-г/6 в частині стягнення з апелянта - Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" на користь позивача: ПАТ "Кондитерська фабрика "Лагода" суми основного боргу 768 529,21 грн., 5 530,99 грн. 3% річних, 56 944, 95 грн. пені, 12 465,08 грн. судового збору та в цій частині прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову (п. 3 прохальної частини апеляційної скарги) та судові витрати покласти на відповідача (п. 4 прохальної частини апеляційної скарги)(том ІІ, а. с. 150-153).

Апеляційну скаргу скаржник обгрунтовує тим, що місцевий суд, приймаючи рішення, має право, відповідно до приписів ст. 233 ГК України, п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає до стягнення зі сторони, що порушила зобовязання, проте, суд першої інстанції стягнув пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення у розмірі 56 944,95 грн., однак, як стверджує апелянт, при цьому суд до даних правовідносин не застосував ч. 6 ст. 232 ГК України, не встановив початку перебігу строку для нарахування пені, та розрахував розмір пені понад шестимісячний строк, коли зобовязання мало бути виконано, а отже розмір обрахованої судом першої інстанції пені має бути меншим ніж стягнутий судом. З аналогічних підстав вважає неправомірним і розрахунок 3% річних.

Скаржник в апеляційній скарзі покликається на те, що 11.11.2016 р. відповідачем частково було погашено позивачу основну заборгованість у розмірі 100 000,00 грн. , яку перераховано на розрахунковий рахунок позивача, таким чином, сума основного боргу зазначена у рішенні суду першої інстанції зменшена на 100 000,00 грн.

Крім того, апелянт в апеляційній скарзі покликається на те, що місцевий господарський суд, при перерахунку розміру пені та відсотків річних, в поручення норм ЦК України, не визначив початку перебігу строку за кожною накладною окремо для перерахунку пені та 3% річних, з якою повязано початок для обрахунку, в межах ч. 6 ст. 232 ГК України, а саме: не взято до уваги, що початком перебігу є наступний день після відповідної календарної дати, з якою повязано їх початок, з урахуванням умов договору для виконання зобовязання, що стосується оплати.

Колегією суддів встановлено, що Приватне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "Лагода" (Позивач по справі) звернулось (надіслано по-пошті) 23.08.2016 р. (том І, а. с. 74) до господарського суду Тернопільської області із позовом до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" про cтягнення заборгованості в сумі 558 255,25 грн., з яких: 520 631,25 грн. - основного боргу, 19 429,57 грн. - штрафу, 1 513,78 грн. - 3% річних, 16 680,65 грн. пені (том І, а. с. 5-9).

Представником позивача, 22.09.2016 р., через канцелярію місцевого господарського суду до матеріалів справи подано: - заяву від 15.09.2016р. (вх. № 16637 від 22.09.2016 р.)(том І, а. с. 77- 81) про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача 945 168,31 грн., з яких: 868 529,21 грн. - основного боргу, 36 824,47 грн. - штрафу, 3456, 47 грн. - 3% річних, 36 358,16 грн. пені; - заяву від 22.09.2016 р. вх. № 16636 про забезпечення позову (том ІІ, а. с. 4-6), в якій просить накласти арешт на грошові кошти у розмірі ціни позову - 945168,31грн. та сплаченого судового збору - 14 177,53 грн., які обліковуються на розрахунковому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" () р/р 10306, АТ "Укрексімбанк", м. Тернопіль, МФО 338879.

Ухвалою від 22.09.2016 р. у даній справі, місцевим судом прийнято заяву Приватного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "Лагода" від 15.09.2016 р. про збільшення розміру позовних вимог (том ІІ, а. с. 16).

13.10.2016р. на адресу місцевого суду від позивача надійшли доповнення від 12.10.2016 р. до заяви про забезпечення позову вх. № 17768 (том ІІ, а. с. 29-31), у якому, позивач зазначає про часткову сплату відповідачем боргу в сумі 100 000 грн., внаслідок чого, станом на 12.10.2016 р. заборгованість ТзОВ "Апрус" перед позивачем складає 845 168, 31 грн., в т.ч. 768 529,21 грн. основного боргу, 36 824,47 грн. штрафу, 3456,47 грн. 3% річних, 36 358,16 грн. пені, а відтак, просить накласти арешт на грошові кошти у розмірі 845168,31 грн. та судового збору 14177,53 грн., які обліковуються на розрахунковому рахунку відповідача.

Як вбачається з матеріалів даної справи, в процесі розгляду справи № 921/528/16-г/6, позивачем, 27.10.2016 р. за вхідним № 18543 (том ІІ, а. с. 60-62) подано письмову заяву від 24.10.2016 р. про зменшення розміру позовних вимог та письмове доповнення до заяви про забезпечення позову, з тексту яких вбачається, що ціна позову, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог, становить 872 429,68 грн., з яких: 768 529,21 грн. основний борг, 36 824,47 грн. - штраф, 5 537,82 грн. - 3 % річних та 61 538,18 грн. пені.

Ухвалою місцевого господарського суду у даній справі від 27.10.2016 р. прийнято заяву позивача від 24.10.2016р. про зменшення розміру позовних вимог до розгляду (том ІІ, а. с. 105-106).

В матеріалах справи є наявним платіжне доручення № 631 від 21.09.2016р. про оплату 100 000 грн., де у розділі "Призначення платежу: " зазначено "Оплата за товар зг. накл. за травень-липень 2016 р. у т.ч. ПДВ 16666,67 грн." (том ІІ, а. с. 59), вказаний платіж проведено банком 21 вересня 2016 р.

Як вбачається з матеріалів даної справи та встановлено місцевим господарським судом, що 03.02.2016 р. між Приватним акціонерним товариством "Кондитерська фабрика "Лагода" (Постачальник за договором, Позивач по справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Апрус" (Замовник за договором, Відповідач по справі) було укладено Договір поставки № 52/П (далі за текстом Договір)(том І, а. с. 27-31) з протоколом узгодження розбіжностей, який є невідємною частиною Договору (том І, а. с. 32-39).

Зазначений вище правочин, укладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано уповноваженими представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає ст. 181 ГК України, ст. 207, 208 ЦК України, є правомірним правочином в силу ст. 204 ЦК України, оскільки перед судом не доведено зворотнього.

За своїми основними та не основними (другорядними) ознаками вказаний вище правочин є договором поставки.

Відповідно до частини 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 статті 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, а частиною 3 вищезазначеної статті передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до умов вищезазначеного Договору, постачальник брав на себе зобов'язання поставити і передати у власність замовнику кондитерські вироби (продукцію), а замовник зобовязувався прийняти продукцію та оплатити її вартість в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів в національній валюті України на розрахунковий рахунок постачальника, згідно рахунків та/або видаткових накладних, протягом 28 календарних днів з моменту поставки товару (п. 1.1, п.5.1, п.5.2 Договору).

При поставці продукції постачальник оформляє товарно-транспортну накладну, видаткову накладну, податкову накладну в електронному вигляді, якщо замовник є платником ПДВ (п.3.8 Договору).

У п. 3.13, та 3.14 Договору сторони обумовили, що продукція вважається поставленою замовнику, а зобов'язання постачальника з поставки кожної окремої партії продукції вважаються виконаними, з моменту передачі замовнику продукції, що підтверджується підписанням представниками сторін та прославленням печаток сторін на видатковій накладній на партію продукції, з обов'язковим зазначенням замовником дати поставки (момент поставки). Перехід від постачальника до замовника права власності на продукцію, що поставляється за договором, відбувається в момент його поставки.

Після зарахування коштів від замовника, на розрахунковий рахунок постачальника, останній має право самостійно, без згоди замовника, зараховувати оплату за видатковою накладною, що має найбільший строк прострочення оплати, незалежно від вказаного призначення платежу (п. 5.7 Договору).

Відповідальність сторін передбачена у розділі 6 вищевказаного Договору.

Так, в п. 6.1. Договору сторони погодили, що у разі несплати вартості товару замовником у строк, встановлений пунктом 5.2. цього Договору, замовник сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої партії товару за кожен день прострочення.

У пункті 6.2. Договору поставки № 52/П (у редакції узгодженій у Протоколі розбіжностей (том І, а. с. 32-33) передбачено, що за не своєчасну оплату продукції понад 15 банківських днів з моменту настання обовязку по оплаті, замовник сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 5% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченого товару, за кожен день прострочення.

Якість продукції та пакування визначено сторонами у розділі 7 Договору, форс-мажорні обставини у розділі 8 Договору, вирішення спорів у розділі 9 Договору.

Даний Договір діє з моменту його підписання і до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 10.1. Договору). Порядок розірвання цього Договору сторони погодили у п. 10.2, інші умови у розділі 11 Договору.

Суду не надано належних та допустимих доказів про те, що зазначений вище Договір було розірвано та/або визнано в установленому порядку недійсним.

На виконання умов Договору поставки № 52/П, за період з 09.02.2016 р. по 31.07.2016 р., позивач ( ПАТ "Кондитерська фабрика "Лагода") поставив відповідачу (ТзОВ "Апрус") за видатковими накладними (далі за текстом накладними) №№: РН АТ-0000345 від 09.02.2016 р., РН АТ-0000411 від 16.02.2016 р., РН АТ-0000521 від 23.02.2016 р., РН АТ-0000614 від 29.02.2016 р., РН АТ-0000810 від 15.03.2016 р., РН АТ-0000778 від 15.03.2016 р., РН АТ-0000877 від 21.03.2016 р., РН АТ-0001027 від 29.03.2016 р., РН АТ-0001543 від 30.04.2016 р., РН АТ-0001569 від 30.04.2016 р., РН АТ-0001591 від 10.05.2016 р., РН АТ-0001776 від 24.05.2016 р., РН АТ-0001868 від 31.05.2016 р., РН АТ-0001881 від 31.05.2016 р., РН АТ-0001955 від 07.06.2016 р., РН АТ-0002043 від 14.06.2016 р., РН АТ 0002049 від 14.06.2016 р., РН АТ-0002044 від 14.06.2016 р., РН АТ-0002261 від 30.06.2016 р., РН АТ-0002230 від 30.06.2016 р., РН АТ-0002257 від 30.06.2016 р., РН АТ-0002242 від 01.07.2016 р., РН АТ-0002393 від 12.07.2016 р., РН АТ-0002470 від 19.07.2016 р., РН АТ-0002475 від 19.07.2016 р., РН АТ-0002479 від 19.07.2016 р., РН АТ-0002682 від 31.07.2016 р., РН АТ-0002711 від 31.07.2016 р. (том І, а. с. 35-64) товар на загальну суму 1 711 714,85 грн.

Факт поставки товару позивачем відповідачу та отримання товару останнім за вищевказаними накладними підтверджується податковим накладними (том І, а. с. 115-201), товарно-транспортними накладними (том І, а. с. 202-280).

На вказані господарські операції, ПАТ "Кондитерська фабрика "Лагода" (постачальником) було видано замовнику податкові накладні, які згідно з Податковим кодексом України є податковим документом та складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Згідно накладних на повернення товару №№: АТ-0000088 від 09.02.2016 р., АТ-0000536 від 12.05.2016 р., АТ-0000623 від 30.06.2016 р. (том І, а. с. 65-67) відповідач здійснив повернення товару позивачеві загальну суму 35 328,44 грн.

На суму 1036,68 грн. позивачем зменшено вартість поставленої продукції, у зв'язку з пошкодженням товару під час перевезення з вини перевізника, що встановлено місцевим господарським судом, підтверджено в усному порядку представником відповідача в судовому засіданні 27.10.2016 р.

В матеріалах справи міститься банківська виписка №17-2/16/1093 від 10.08.2016 р., яка вказує про перерахування відповідачем позивачу коштів за отриманий товар на загальну суму 806 820,52 грн. Окрім того, після порушення провадження у справі відповідачем додатково сплачено 100 000, 00 грн. (віднесених позивачем на погашення суми основного боргу), що стало підставою для зменшення позовних вимог в цій частині.

Як зазначено в мотивувальній частині судового рішення, яке оскаржується, що решта зобов'язання в сумі 768 529,21 грн. залишилось не виконаним та приведено розрахунок суми основного боргу (1711714,85 грн. 35328,44 грн. 1036,68 грн. 906820,52 грн.) 768529,21 грн.

Колегією суддів встановлено, що місцевим господарським судом при розрахунку решти розміру основного боргу 768529,21 грн., яке залишилось не виконаним, при проведенні арифметичної дії віднімання від загальної суми 1711714,85 грн., на яку було поставлено позивачем відповідачу товар, суми 35 328,44 грн., на яку було повернуто відповідачем позивачу товару = 1676386,41 грн. 1036,68 грн., сума, на яку зменшено вартість поставленої продукції = 1675349,73 грн. - 906820,52 грн. = 768 529,21 грн.

В свою чергу, сума 906 820,52 грн., яка вказана у судовому рішенні, складається з двох (2-х) сум: 806 820,52 грн. - це загальна сума, яка була перерахована відповідачем позивачу за поставлений товар протягом спірного періоду, що підтверджується банківськими виписками + 100 000,00 грн., суми, яка оплачена відповідачем позивачу платіжним дорученням № 631 від 21.09.2016 р. за товар згідно накладних за травень-липень 2016 р. у т.ч. ПДВ 16666,67 грн. (том ІІ, а. с. 59).

Відтак покликання апелянта/відповідача в апеляційній скарзі на те, що місцевим судом не врахована сума оплати ним 100 000,00 грн. платіжним дорученням № 631 від 21.09.2016 р., та, що судом першої інстанції, не зменшено на цю суму розміру основного боргу - не відповідає дійсності та є безпідставним.

Колегією суддів встановлено, що місцевий суд врахував зазначену оплату і на цю суму зменшив розмір основного боргу та встановив, що основний борг на дату постановлення судового рішення складає 768 529,21 грн., оскільки (1711714,85 грн. 35 328,44 грн. 1036,68 грн. 806820, 52 грн. 100000,00 грн. = 768529,21 грн.), що відповідає розрахунку приведеному місцевим судом у мотивувальній частині судового рішення: "(1711 714,85 грн. 35 328,44 грн. 1 036,68 грн. 906820,52 грн.) 768529,21 грн. ".

Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 4-3, 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У судовому рішенні місцевий суд зазначив, що "Наявність боргу відповідача (окрім первинних документів) стверджується оформленим між сторонами Актом звірки взаємних розрахунків станом на 05.09.2016 р. на суму 868 529, 21 грн.".

Колегія суддів вважає безпідставним твердження апелянта в апеляційній скарзі, що місцевий суд при розрахунку основного боргу взяв до уваги лише Акт звірки взаємних розрахунків наданий позивачем, який не є первинним документом, а є лише документом, що фіксує стан розрахунків між сторонами, оскільки, як вбачається з матеріалів даної справи, місцевий суд при розрахунку розміру основної заборгованості виходив з даних зазначених у видаткових накладних №№: РН АТ-0000345 від 09.02.2016 р., РН АТ-0000411 від 16.02.2016 р., РН АТ-0000521 від 23.02.2016 р., РН АТ-0000614 від 29.02.2016 р., РН АТ-0000810 від 15.03.2016 р., РН АТ-0000778 від 15.03.2016 р., РН АТ-0000877 від 21.03.2016 р., РН АТ-0001027 від 29.03.2016 р., РН АТ-0001543 від 30.04.2016 р., РН АТ-0001569 від 30.04.2016 р., РН АТ-0001591 від 10.05.2016 р., РН АТ-0001776 від 24.05.2016 р., РН АТ-0001868 від 31.05.2016 р., РН АТ-0001881 від 31.05.2016 р., РН АТ-0001955 від 07.06.2016 р., РН АТ-0002043 від 14.06.2016 р., РН АТ 0002049 від 14.06.2016 р., РН АТ-0002044 від 14.06.2016 р., РН АТ-0002261 від 30.06.2016 р., РН АТ-0002230 від 30.06.2016 р., РН АТ-0002257 від 30.06.2016 р., РН АТ-0002242 від 01.07.2016 р., РН АТ-0002393 від 12.07.2016 р., РН АТ-0002470 від 19.07.2016 р., РН АТ-0002475 від 19.07.2016 р., РН АТ-0002479 від 19.07.2016 р., РН АТ-0002682 від 31.07.2016 р., РН АТ-0002711 від 31.07.2016 р. (том І, а. с. 35-64) та встановив, що позивач поставив відповідачу за спірний період товар на загальну суму 1 711714,85 грн., надав правову оцінку накладним на повернення товару №№: АТ-0000088 від 09.02.2016 р., АТ-0000536 від 12.05.2016 р., АТ-0000623 від 30.06.2016 р. (том І, а. с. 65-67) на загальну суму 35328,44 грн. та відняв зазначену сумі від загальної ціни поставленого товару, надав оцінку доказам та поясненням сторін щодо пошкодження товару на суму 1036,68 грн. та зменшив на цю суму вартість поставленої продукції, надав правову оцінку платіжному дорученню № 631 від 21.09.2016 р. про оплату 100000,00 грн. "за товар зг. накл. за травень-липень 2016 р. у т.ч. ПДВ 16666,67 грн." та відняв 100000,00 грн.; надав правову оцінку банківській виписці № 17-2/16/1093 від 10.08.2016 р. про оплату відповідачем позивачеві за поставку товару у спірний період 806820,52 грн. за вищевказаними накладними, про що зазначив у судовому рішенні.

Крім того, як місцевим судом, так і судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 43 ГПК України, в сукупності надано оцінку і іншим документам, які є у даній справі, податковим накладним (том І, а. с. 115-201), товарно-транспортним накладним (том І, а. с. 202-280), які підтверджують факт поставки товару позивачем відповідачеві, банківській виписці від 20.09.2016 р. (том ІІ, а. с. 21-24).

Посилання місцевого суду в мотивувальній частині судового рішення, окрім первинних документів, на яких грунтується судове рішення, на Акт звірки взаємних розрахунків станом на 05.09.2016 р. (том І, а. с. 107), який, слід зазначити, підписаний представником апелянта/відповідача, та, як стверджує сам апелянт, фіксує стан розрахунків між сторонами, не може слугувати підставою для скасування судового рішення.

Як зазначено вище у цій постанові та встановлено місцевим господарським судом, у п. 6.1 Договору, сторони вільно його укладаючи погодили, що у разі несплати вартості товару замовником у строк, встановлений п. 5.2 цього Договору, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої партії товару за кожний день прострочення.

За п. 6.2 договору № 52/П від 03.02.2016р. (з врахуванням Протоколу розбіжностей від 03.02.2016р., який є невід'ємною частиною договору) за несвоєчасну оплату продукції понад 15 банківських днів з моменту настання обов'язку по оплаті, замовник сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 5% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченого товару, за кожен день прострочення.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань по оплаті за отриману продукцію стало підставою для звернення позивача до суду з вимогою про стягнення з ТзОВ "Апрус" 768529,21 грн. - боргу, 36 824,47 грн. - штрафу, 5 537,82 грн. - 3 % річних та 61 538,18 грн. пені в судовому порядку.

Місцевий господарський суд, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи сторін, оцінивши докази, суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову з огляду на таке.

Статтями 15,16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Нормами ст. 599 ЦК України, ст. 202 ГК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтями 712 ЦК України, 265 ГК України визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 1,2 статті 692 ЦК України на покупця покладається обов'язок оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару; при цьому, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Місцевим судом з'ясовано та вбачається з матеріалів даної справи, що в порушення умов Договору № 52/П від 03.02.2016р, приписів перелічених норм, а також ст. 11, 14 ЦК України, ст. 173, 174, 193 ГК України, повний розрахунок по оплаті вартості отриманого товару в строк визначений у договорі (тобто протягом 28 календарних днів з моменту поставки товару), боржник не провів, заборгувавши станом на час розгляду справи в суді перед позивачем 768 529,21 грн.

Отримання товару за Договором № 52/П від 03.02.2016р. на суму 1711714,85 грн. (за період 09.02.2016 р. - 31.07.2016 р.) та наявність заборгованості на суму 768529,21 грн. з основного боргу, підтверджується матеріалами даної справи.

Проведення відповідачем часткового розрахунку за отриманий у позивача товар (продукцію) у розмірі 906 820,52 грн. (сума 906 820,52 грн. складається з двох сум: 806 820,52 грн., загальна сума, яка була перерахована відповідачем позивачу за поставлений товар протягом спірного періоду + 100 000,00 грн., яка оплачена відповідачем платіжним дорученням № 631 від 21.09.2016 р.), теж вказує на визнання апелянтом/відповідачем ним факту одержання товару.

Доказів на підтвердження іншого, у т.ч. проведення повного розрахунку станом на час розгляду справи в суді, відповідачем не було представлено у суді першої інстанції, як і не представлено таких доказів суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу в сумі 768 529,21 грн. підлягають задоволенню як обґрунтовані.

У зв'язку з порушенням виконання грошового зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача передбачені п.6.1 Договору пеню розраховану у розмірі 61538,18 грн. та штраф в сумі 36824,47 грн. (п.6.2 в редакції Протоколу розбіжностей), а також, в порядку ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення 5537,82 грн. 3% річних.

Згідно з ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені законом або договором (ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 230 ГК України, ст. 549 ЦК України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми - неустойки, штрафу, пені, яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" № 543/96-ВР від 22.11.1996р. (з наступними змінами), регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. А згідно статті 3 вказаного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 2 статті 343 ГК України визначено, що платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочення платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 6.1 Договору сторони передбачили, що у разі несплати вартості товару замовником у строк, встановлений п.5.2 цього договору, замовник сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченої партії товару за кожний день прострочення.

За домовленістю сторін, що викладена в п.5.2 Договору №52/П від 03.02.2016 р., оплата кожної партії товару здійснюється протягом 28 календарних днів з моменту поставки товару.

Зважаючи на наведене, визначені договором терміни виникнення у відповідача зобов'язання по оплаті за отриманий товар, вказані в розрахунку позивача, суми зобов'язання та період нарахування, судом здійснено перерахунок сум пені та трьох процентів річних, заявлених до стягнення.

Перерахувавши розмір пені та 3% річних, місцевий суд прийшов до висновку, що до задоволення підлягають вимоги позивача про стягнення 56 944,95 грн. пені та 5530,99 грн. - 3% річних. В задоволені вимог про стягнення 4 593,23 грн. пені, 6,83 грн. 3% річних місцевий суд відмовив.

Так як місцевий господарський суд, постановляючи судове рішення, у мотивувальній його частині, не навів перерахунку розміру пені за кожною накладною окремо в межах визначених ч. 6 ст. 232 ГК України, не зазначивши при цьому строку, коли у позивача виникло право на нарахування пені та коли припинилося, в межах спеціального річного строку позовної давності, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, на що покликається апелянт/відповідач в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до висновку, перерахувати розмір пені за кожною накладною окремо в межах шестимісячного строку визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, з урахуванням спеціального річного строку позовної давності, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, а також перерахувати розмір 3% річних.

Частиною 6 статті 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Вищевказаним Договором не передбачено строку протягом якого нараховується пеня, відтак до даних правовідносин застосовується ч. 6 ст. 232 ГК України.

Вказаний у ч. 6 ст. 232 ГК України шестимісячний строк не є строком позовної давності, в розумінні ст. 257 ЦК України та/або ст. 258 ЦК України, а періодом часу, за який розраховується пеня та є присічним.

Статтею 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 зазначеної статті). Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина 2 цієї статті).

Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Розмір пені розраховується за формулою: сума боргу * ставка НБУ/365 * кількість днів прострочення = пеня. Офіційні ставки НБУ у період за який розраховується пеня передбачені у постанові НБУ від 26.05.2016 р. № 25-рш 18,00%, з 23.06.2016 р. 16,50% (постанова НБУ від 23.06.2016 р. № 88-рш), з 28.07.2016 р. 15,50% (постанова НБУ від 28.07.2016 р. № 172-рш).

За видатковою накладною № РН АТ-0001776 від 24.05.2016 р. (том І, а. с. 51) позивач поставив відповідачу товар на суму 117 458,94 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 25.05.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар за цією накладною, строк для оплати закінчився 21.06.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0001776 від 24.05.2016 р. виникло у позивача з 22.06.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується - 22.12.2016 р. Позивач у розрахунку до заяви про зменшення розміру позовних вимог, просить стягнути пеню за цією накладною за період з 21.06.2016 р. по 20.09.2016 р. за 93 дні прострочення від суми боргу 117458,94 грн., та від суми боргу 17458,94 грн. за період з 21.09.2016 р. по 24.10.2016 р. за 34 дні прострочення, тобто за мінусом 100000,00 грн., яка була 21.09.2016 р. відповідачем оплачена позивачеві платіжним дорученням № 631 від 21.09.2016 р., призначення платежу: Оплата за товар згідно накладних за травень-липень 2016 р. у т.ч. ПДВ 16666,67 грн.

Колегія суддів вважає, що вимога позивача в частині стягнення пені за 21.06.2016 р. є безпідставною, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 117458,94 грн. за вищевказаною накладною виникло у позивача з 22.06.2016 р., з урахуванням зміни ставок НБУ у зазначений період, перерахунок розміру пені буде наступним: з 22.06.2016 р. по 23.06.2016 р. 2 дні прострочення, облікова ставка НБУ у зазначений період 18,00%, подвійна облікова ставка - 36,00% (117 458,94 грн. - боргу *0,36/365*2 дні прострочення, пеня = 231,70 грн. З 24.06.2016 р. по 28.07.2016 р. 35 днів прострочення, ставка НБУ - 16,50%, подвійна - 33% (117 458,94 грн. боргу *0,33/365*35 днів прострочення), пеня = 3716,85 грн. З 29.07.2016 р. по 20.09.2016 р. = 54 дні прострочення, ставка НБУ за цей період 15,50%, подвійна - 31,00% (117 458,94 грн. боргу *0,31/365*54 дні прострочення), пеня = 5387,02 грн. Розмір пені за вищевказаною видатковою накладною від суми боргу 117 458,94 грн. складає 9335,57 грн. (231,70 грн. + 3716,85 грн. + 5387,02 грн.). 21.09.2016 р. відповідач сплатив позивачеві за поставлений товар згідно вищевказаної накладної 100 000,00 грн., відтак з 22.09.2016 р. основний борг складає 17458,94 грн. (117458,94 грн. 100000,00 грн.), право на нарахування пені від суми боргу 17458,94 грн. виникло у позивача з 22.09.2016 р. (день оплати боргу в т.ч. часткового до розрахунку розміру пені не приймається), відтак з 22.09.2016 р. по 24.10.2016 р. прострочення складає 33 дні, облікова ставка НБУ у зазначений період 15,50%, подвійна 31,00% (17458,94 грн. боргу *0,31/365*33 дні прострочення), пеня = 489,33 грн. Разом розмір пені за вищевказаною накладною складає 9824,90 грн. (9335,57 грн. + 489,33 грн.).

Пеня, за вищевказаною накладною розрахована за 124 дні прострочення платежу, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України /шість місяців/, відтак покликання апелянта, що перерахунок розміру пені вчинено за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним.

Позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України передбачено спеціальну позовну давність, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено позовну давність в один рік.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено (надіслано по-пошті) до господарського суду, позовну заяву про стягнення заборгованості, в т.ч. пені, 23.08.2016 р., що підтверджується відтиском поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74), відтак спеціальний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою в частині стягнення пені, розрахованої в межах ч. 6 ст. 232 ГК України, розпочався з 22.06.2016 р. та припиняється 22.06.2017 р., відтак позивачем не пропущено річного спеціального строку позовної давності для звернення з позовом до суду в частині стягнення пені за вищевказаною накладною.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних.

На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України).

Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 117458,94 грн. за вищевказаною накладною є 22.06.2016 р. по 20.09.2016 р. включно, прострочення складає 91 день /9 днів червня 16 р.+31 день липня 16 р. + 31 день серпня 16 р. + 20 днів вересня 16 р./ (117 458,94 грн. боргу*3%*91 дні прострочення/365), 3% = 878,53 грн.; 21.09.2016 р. відповідач сплатив позивачеві 100 000,00 грн., основний борг з 22.09.2016 р. відповідно складає 17458,94 грн., початок перебігу строку для нарахування 3% річних від цієї суми боргу розпочався - 22.09.2016 р. по 24.10.2016 р. (в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог), прострочення складає 33 дні (17 458,94 грн.*3%*33/365), 3% = 47,36 грн., разом розмір 3% річних за вищевказаною накладною = 925,89 грн. (878,53 грн. + 47,36 грн.).

За видатковою накладною № РН АТ-0001868 від 31.05.2016 р. (том І, а. с. 52-53) позивач поставив відповідачу товар на суму 88 715,62 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 01.06.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 28.06.2016 р. (28.06.2016 р. - святковий день), наступний за святковим/вихідним робочим днем є 29.06.2016 р., відтак відповідач мав погасити борг за цією накладною 29.06.2016 р. до 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0001868 від 31.05.2016 р. виникло у позивача з 30.06.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 30.12.2016 р.

З огляду на наведене, вимоги позивача в частині нарахування пені за 28.06.2016 р. та за 29.06.2016 р. є безпідставним, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 88715,62 грн. виникло у позивача з 30.06.2016 р. по 28.07.2016 р. = 29 днів прострочення, при обліковій ставці НБУ у цей період 16,50%, подвійна - 33,00% (88715,62 грн. боргу * 0,33/365*29 днів прострочення), пеня = 2326,05 грн., з 29.07.2016 р. при ставці НБУ 15,50%, подвійна 31,00%, по 24.10.2016 р. 88 днів прострочення (88 715,62 грн. боргу*0,31/365*88), пеня = 6630,58 грн. + 2326,05 грн. = 8956,63 грн.

Розмір пені за вищевказаною накладною розрахований за 117 днів, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеню розраховано за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним.

Разом з тим, позивачем не пропущено строку позовної давності для звернення з вимогою до суду про стягнення пені (п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) за вищевказаною накладною, виходячи з того, що позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних за видатковою накладною № РН АТ-0001868 від 31.05.2016 р. від суми 88715,62 грн. є 30.06.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог/, прострочення складає 117 днів (88 715,62 грн. боргу*3%*117 днів прострочення/365), 3% = 853,13 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0001955 від 07.06.2016 р. (том І, а. с. 55-56) позивач поставив відповідачу товар на суму 102 842,12 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 08.06.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 05.07.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0001955 від 07.06.2016 р. виникло у позивача з 06.07.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 06.01.2017 р.

Ставки НБУ у зазначений період 16,50% та 15,50% (постанови НБУ від 23.06.2016 р. № 88-рш та від 28.07.2016 р. № 172-рш).

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 05.07.2016 р. та за 06.07.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 102842,12 грн. виникло у позивача за вищевказаною накладною з 06.07.2016 р. по 28.07.2016 р. = 22 дні прострочення, при обліковій ставці НБУ у цей період 16,50%, подвійна - 33,00% (102842,12 грн. боргу * 0,33/365*22), пеня = 2045,57 грн., з 29.07.2016 р. облікова ставка НБУ 15,50%, подвійна 31,00%, по 24.10.2016 р. 88 днів прострочення (102842,12 грн. боргу*0,31/365*88), пеня = 7686,39 грн., загальний розмір пені за цією накладною 9731,96 грн. (7686,39 грн. + 2045,57 грн.).

Пеня розрахована за вищевказаною накладною за 110 днів прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що розмір пені розраховано за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним, при цьому, позивачем не пропущено спеціального строку позовної давності для звернення з вимогою до суду про стягнення пені (п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України) за вищевказаною накладною, так як позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 102842,12 грн. за вищевказаною накладною є 06.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах позовних вимог згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог/, прострочення складає 110 днів (102842,12 грн. - боргу*3%*110 днів прострочення/365), 3% = 929,80 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002043 від 14.06.2016 р. (том І, а. с. 57) позивач поставив відповідачу товар на суму 40580,26 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 15.06.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 12.07.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002043 від 14.06.2016 р. виникло у позивача з 13.07.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 13.01.2017 р.

Ставки НБУ у зазначений період 16,50% та 15,50% (постанова НБУ від 23.06.2016 р. № 88-рш та постанова НБУ від 28.07.2016 р. № 172-рш).

З огляду на вищенаведене, вимога позивача в частині стягнення пені за 12.07.2016 р. є безпідставною, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 40580,26 грн. виникло у позивача з 13.07.2016 р. по 28.07.2016 р. = 16 днів прострочення, при обліковій ставці НБУ - 16,50%, подвійна - 33,00% (40580,26 грн. боргу*0,33/365*16 днів прострочення), пеня = 587,03 грн., з 29.07.2016 р. облікова ставка НБУ 15,50%, подвійна 31,00%, по 24.10.2016 р. 88 днів прострочення (40580,26 грн. боргу*0,31/365*88 днів прострочення), пеня = 3032,96 грн., сумарний розмір пені за цією накладною 3620,00 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 104 дні прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності для звернення з вимогою до суду про стягнення пені передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 40580,26 грн. за вищевказаною накладною є 13.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених позовних вимог/, прострочення складає 104 дні (40580,26 грн. боргу*3%*104 дні прострочення/365), 3% = 346,88 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002049 від 14.06.2016 р. (том І, а. с. 58) позивач поставив відповідачу товар на суму 3,50 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 15.06.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 12.07.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002049 від 14.06.2016 р. виникло у позивача з 13.07.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 13.01.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 12.07.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 3,50 грн. виникло у позивача з 13.07.2016 р. по 28.07.2016 р. = 16 днів прострочення, при ставці НБУ 16,50%, подвійна -33,00% (3,50 грн. * 0,33/365*16 днів прострочення), пеня = 0,05 грн., з 29.07.2016 р. ставка НБУ 15,50%, подвійна 0 31,00%, по 24.10.2016 р. 88 днів прострочення (3,50 грн. боргу*0,31/365*88), пеня = 0,26 грн. + 0,05 грн. = 0.31 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 104 дні прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 3,50 грн. за вищевказаною накладною є 13.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених вимог/, прострочення складає 104 дні (3,50 грн.*3%*104 дні прострочення/365), 3% = 0,02 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002044 від 14.06.2016 р. (том І, а. с. 59) позивач поставив відповідачу товар на суму 38 988,02 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 15.06.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 12.07.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002044 від 14.06.2016 р. виникло у позивача з 13.07.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 13.01.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 12.07.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 3,50 грн. виникло у позивача з 13.07.2016 р. по 28.07.2016 р. = 16 днів прострочення, при ставці НБУ 16,50%, подвійна = 33,00% (38988,02 грн.* 0,33/365*16 днів прострочення), пеня = 564,00 грн., з 29.07.2016 р. ставка НБУ 15,50%, подвійна 31,00%, по 24.10.2016 р. 88 днів прострочення (38988,02 грн.*0,31/365*88), пеня = 2913,95 грн., сумарний розмір пені за цією накладною 3477,95 грн. (964,00+2913,95).

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 104 дні прострочення, що не суперечить ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності для звернення з вимогою до суду про стягнення пені передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 38988,02 грн. за вищевказаною накладною є 13.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених вимог/, прострочення складає 104 дні (38988,02 грн.*3%*104 дні прострочення/365), 3% = 333,27 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002261 від 30.06.2016 р. (том І, а. с. 60) позивач поставив відповідачу товар на суму 2,70 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 01.07.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 28.07.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002261 від 30.06.2016 р . виникло у позивача з 29.07.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 29.01.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 28.07.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 2,70 грн. виникло у позивача з 29.07.2016 р., пеня = 0,00 грн., з 29.07.2016 р. ставка НБУ 15,50%, подвійна 31,00%, по 24.10.2016 р. 88 днів прострочення (2,70 грн. *0,31/365*88 днів прострочення), пеня = 0,20 грн.

Пеня розрахована за вищевказаною накладною за 88 днів прострочення, тобто в межах визначених ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 2,70 грн. за вищевказаною накладною є 29.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених вимог/, прострочення складає 88 днів (2,70 грн.*3%*88 днів прострочення/365), 3% = 0,0195 грн. = 0,02 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002257 від 30.06.2016 р. (том ІІ, а. с. 101) позивач поставив відповідачу товар на суму 138291, 13 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 01.07.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 28.07.2016 р. о 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002257 від 30.06.2016 р. виникло у позивача з 29.07.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 29.01.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 28.07.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 138291,13 грн. виникло у позивача з 29.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог/ = 88 днів прострочення, при ставці НБУ 15,50%, яка діяла у зазначений період, подвійна 31,00% (138 291,13 грн. боргу * 0,31/365*88 днів прострочення), пеня = 10335,84 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 88 днів прострочення, тобто за строк менший ніж передбачено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 138 291,13 грн. за вищевказаною накладною є 29.07.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених вимог/, прострочення складає 88 днів (138291,13 грн. боргу*3%*88 днів прострочення/365), 3% = 1000,24 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002470 від 19.07.2016 р. (том І, а. с. 108-109) позивач поставив відповідачу товар на суму 84203,83 грн., за мінусом суми 1036,83 грн. за пошкоджений товар, заборгованість складає 83167,00 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 18.07.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 14.08.2016 р. /14.08.2016 р. - вихідний день неділя/, наступним робочим за вихідним днем є 15.08.2016 р. і відповідач мав оплати кошти за вказаною вище накладною 15.08.2016 р. до 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002470 від 19.07.2016 р. виникло у позивача з 16.08.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 16.02.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 15.08.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 83167,00 грн. виникло у позивача з 16.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог/ = 70 днів прострочення, при ставці НБУ 15,50%, яка діяла у зазначений період, подвійна - 31,00% (83167,00 грн. боргу * 0,31/365*70 днів прострочення), пеня = 4944,45 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 70 днів прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивачем не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 83167,00 грн. за вищевказаною накладною є 16.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог/, прострочення складає 70 днів (83167,00 грн. боргу*3%*70 днів прострочення/365), 3% = 478,50 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002475 від 19.07.2016 р. (том І, а. с. 110) позивач поставив відповідачу товар на суму 0,90 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 18.07.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 14.08.2016 р. /14.08.2016 р. вихідний день неділя/, наступним робочим за вихідним днем є 15.08.2016 р. і відповідач мав оплати заборгованість за вказаною вище накладною 15.08.2016 р. до 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002475 від 19.07.2016 р. виникло у позивача з 16.08.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 16.02.2017 р.

Право на нарахування пені від суми боргу 0,90 грн. виникло у позивача з 16.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заявлених вимог/ = 70 днів прострочення, при обліковій ставці НБУ 15,50%, яка діяла у зазначений період, подвійна ставка = 15,50%*2=31,00% (0,90 грн. боргу * 0,31/365*70 днів прострочення), пеня = 0,05 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 70 днів прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивачем не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 0,90 грн. за вищевказаною накладною є 16.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених вимог/, прострочення складає 70 днів (0,90 грн.*3%/100=0,027*70 днів прострочення = 1,89 грн./365 = 0,005178 грн.), 3% = 0,00 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002479 від 19.07.2016 р. (том І, а. с. 111) позивач поставив відповідачу товар на суму 1,60 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 18.07.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 14.08.2016 р. /14.08.2016 р. вихідний день неділя/, наступним робочим за вихідним днем є 15.08.2016 р. і відповідач мав оплати заборгованість за вказаною вище накладною 15.08.2016 р. до 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002479 від 19.07.2016 р. виникло у позивача з 16.08.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України, та закінчується 16.02.2017 р.

Право на нарахування пені від суми боргу 1,60 грн. виникло у позивача з 16.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заявлених вимог/ = 70 днів прострочення, при ставці НБУ 15,50%, яка діяла у зазначений період, подвійна облікова ставка = 15,50%*2=31,00% (1,60 грн. боргу * 0,31/365*70 днів прострочення), пеня = 0,095 грн. = 0,10 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 70 днів прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивачем не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 1,60 грн. за вищевказаною накладною є 16.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог/, прострочення складає 70 днів (1,60 грн.*3%*70 днів прострочення / 365), 3% = 0,00 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002682 від 31.07.2016 р. (том І, а. с. 112) позивач поставив відповідачу товар на суму 0,28 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 01.08.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 28.08.2016 р. /28.08.2016 р. вихідний день неділя/, наступним робочим за вихідним днем є 29.08.2016 р. і відповідач мав оплати заборгованість за вказаною вище накладною 29.08.2016 р. до 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002682 від 31.07.2016 р. виникло у позивача з 30.08.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України шість місяців, та закінчується 02.03.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 28.08.2016 р. та 29.08.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 0,28 грн. виникло у позивача з 30.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення позовних вимог/ = 56 днів прострочення, при ставці НБУ 15,50%, яка діяла у зазначений період, подвійна - 31,00% (0,28 грн. боргу * 0,31/365*56 днів прострочення), пеня = 0,01 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 56 днів прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивачем не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 0,28 грн. за вищевказаною накладною є 30.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах уточнених вимог/, прострочення складає 56 днів (0,28 грн.*3%*56 днів прострочення / 365), 3% = 0,00 грн.

За видатковою накладною № РН АТ-0002711 від 31.07.2016 р. (том І, а. с. 113-114) позивач поставив відповідачу товар на суму 126436,90 грн., починаючи з наступного дня за днем поставки товару, відповідач з 01.08.2016 р. протягом 28 календарних днів наданих п. 5.2. Договору, мав оплати за поставлений товар, строк для оплати закінчився 28.08.2016 р. /28.08.2016 р. вихідний день неділя/, наступним робочим за вихідним днем є 29.08.2016 р. і відповідач мав оплати заборгованість за вказаною вище накладною 29.08.2016 р. до 24 год. 00 хв. (ст. 254 ЦК України). Право на нарахування пені за видатковою накладною № РН АТ-0002711 від 31.07.2016 р. виникло у позивача з 30.08.2016 р. + шість місяців, передбачених ч. 6 ст. 232 ГК України шість місяців, та закінчується 02.03.2017 р.

З огляду на вищенаведене, вимоги позивача в частині стягнення пені за 28.08.2016 р. та 29.08.2016 р. є безпідставними, оскільки, як зазначено вище, право на нарахування пені від суми боргу 126436,90 грн. виникло у позивача з 30.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заявлених вимог/ = 56 днів прострочення, при ставці НБУ 15,50%, яка діяла у зазначений період, подвійна - 31,00% (126 436,90 грн. боргу*0,31/365*56 днів прострочення), пеня = 6013,55 грн.

Пеня за вищевказаною накладною розрахована за 56 днів прострочення, тобто за строк менший ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України, відтак покликання апелянта, що пеня розрахована за строк більший, ніж передбачено ч. 6 ст. 232 ГК України є безпідставним. Позов заявлено (надіслано позивачем по-пошті) до господарського суду, згідно відтиску поштового штампа на конверті (том І, а. с. 74) - 23.08.2016 р., строк позовної давності передбачений п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивачем не пропущено.

Три проценти річних відповідно до ст. 625 ЦК України, розраховуються за формулою: сума боргу*3% річних*кількість днів прострочення/365 = 3% річних. На правовідносини щодо стягнення 3% річних поширюється загальний трирічний строк позовної давності (ст. 257 ЦК України). Початком перебігу строку для нарахування 3% річних від суми 126436,90 грн. за вищевказаною накладною є 30.08.2016 р. по 24.10.2016 р. /в межах заяви про зменшення розміру позовних вимог/, прострочення складає 56 днів (126436,90 грн. боргу*3%*56 днів прострочення / 365), 3% = 581,96 грн.

Отже, розмір пені за вищевказаними видатковими накладними, складає 56905,95 грн. (9824,90+8956,63+9731,96+3620,00+0,31+3477,95+0,20+10335,84+4944,45+0,05+0,10+0,01+6013,55), а загальний розмір 3% річних за вищевказаними накладними складає 5449,73 грн. (925,89+853,13+929,86+346,88+0,02+333,27+0,02+1000,24+478,50+0,00+0,00+0,00+581,96).

Є безпідставними твердження апелянта/відповідача в апеляційній скарзі про те, що місцевий суд зобовязаний був з власної ініціативи зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), а не стягувати з відповідача на користь позивача перерахований розмір пені, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України закріплено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Слід зазначити, що якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Аналогічна норма міститься й у п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, за якою господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Однак, вищезазначеними нормами чинного законодавства не передбачають для господарського суду права з власної ініціативи зменшувати розмір штрафних санкцій, не інакше, як за клопотанням боржника, з документальним обгрунтуванням винятковості таких обставин.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011).

Із наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що апелянт/відповідач не звертався до місцевого суду із заявою/клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій, зокрема, пені, не надав суду першої інстанції жодних документів, які б підтверджували, фінансовий стан підприємства, як от балансу (звіт про фінансовий стан), звіту про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) за 9 місяців 2016 р., тощо, в матеріалах відсутні.

Підстави та розмір зменшення стягуваних штрафних санкцій повинні бути мотивовані та обґрунтовані в рішенні суду.

Частина 2 статті 11 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV визначає, що фінансова звітність підприємства (крім бюджетних установ, представництв іноземних суб'єктів господарської діяльності та суб'єктів малого підприємництва, визнаних такими відповідно до чинного законодавства) включає: баланс,звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів,звіт про власний капітал та примітки до звітів. Баланс (звіт про фінансовий стан) - звіт про фінансовий стан підприємства, який відображає на певну дату його активи, зобов'язання і власний капітал (абз. 2 п. 3 Загальних положень Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 № 73 "Про затвердження Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку І «Загальні вимоги до фінансової звітності", далі - Положення). Метою складання Балансу є надання користувачам повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан підприємства на звітну дату для прийняття ефективних економічних рішень. Тобто, для оцінки фінансового стану підприємства необхідна інформація, яку можна отримати з балансу. Звіт про фінансові результати - звіт про доходи, витрати, фінансові результати та сукупний дохід (абз.13 п. 3 Загальних положень Положення). Звіт про рух грошових коштів - звіт, який відображає надходження і вибуття грошових коштів протягом звітного періоду в результаті операційної, інвестиційної та фінансової діяльності (абз.12 п. 3 Загальних положень Положення).

Отже, належними та допустимими доказами існування тяжкого фінансового стану є офіційна фінансова звітність, відповідна документація (баланс, звіт про рух грошових коштів та ін.), достовірність яких підтверджена належними засобами.

Оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні, апелянтом суду першої інстанції не подавалися, як і не подавалося клопотання про зменшення розміру пені, у місцевого суду були відсутні підстави для зменшення розміру пені, а отже, апеляційна скарга в цій частині є надуманою.

Як вбачається з матеріалів даної справи, місцевий господарський суд, відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 36 824,47 грн. штрафу, з огляду на наступне.

Частиною 2 статті 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 4 статті 231 ГК України передбачає, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Застосування штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що втім не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі, притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею (п.2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Пунктом 6.2 Договору (в редакції Протоколу розбіжностей від 03.02.2016 р., який є невід'ємною частиною договору) сторони встановили, що за несвоєчасну оплату продукції понад 15 банківських днів з моменту настання обов'язку по оплаті, замовник сплачує на користь постачальника штраф в розмірі 5% від суми заборгованості, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми неоплаченого товару, за кожен день прострочення.

Із викладеної сторонами у п.6.2 Договору (в редакції Протоколу розбіжностей) домовленості щодо порядку нарахування штрафу вбачається, що для його нарахування застосовується порядок такий як і для нарахування пені. Наведене суперечить правовій природі штрафу, визначеній ст. 549 ЦК України.

Можливості стягувати з відповідача штрафу без його прив'язки до ставки НБУ та розрахунку за кожен день прострочення сторони в Договорі не передбачили. Законом розмір штрафу для спірних правовідносин також не встановлений.

Таким чином ні законом, ні (належним чином) Договором № 52/П від 03.02.2016р. не врегульовано право позивача на стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання в розумінні ч.2 ст. 549 ЦК України, тобто не за кожен день прострочення та без врахування ставки НБУ, як це визначено Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч.3 ст. 549 ЦК України для пені, а не для штрафу.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що за відсутності для цього правових підстав, нарахування позивачем штрафу (за своїм розумінням п.6.2 Договору) є безпідставним, а відтак місцевий суд правомірно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в частині щодо стягнення 36 824,47 грн. штрафу.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивач звернувся до місцевого господарського суду із заявою від 22.09.2016 р. про забезпечення позову, в якій з врахуванням доповнень від 12.10.2016 р. та від 24.10.2016 р. до заяви про забезпечення позову, просить накласти арешт на грошові кошти у розмірі 872429,68 грн. та сплаченого судового збору - 14177,53 грн., які обліковуються на розрахунковому рахунку Товариства з обмеженою відповідальністю "Апрус" () р/р 10306, АТ "Укрексімбанк", м. Тернопіль, МФО 338879.

Дану заяву та доповнення позивач обґрунтовує значним розміром та проміжком часу існування заборгованості. Зокрема, ним зазначається про те, що відповідачем не здійснюється оплата за отриманий ним товар понад три місяці, сума заборгованості з врахуванням штрафних санкцій є значною та складає 872429,68 грн., позивач умисно здійснює затримку по оплаті товару та направляє кошти від реалізації товару отриманого від позивача не на розрахунки з позивачем; наявністю в мережі Інтернет інформації про перебування на грані банкрутства мережі магазинів "Барвінок", під брендом якого наразі здійснюється господарська діяльність відповідача. Як доказ цього позивачем долучено копію фіскального чеку від 12.10.2016р. з магазину ТОВ "Апрус" (відповідача), який знаходиться за адресою м. Тернопіль, вул. Леся Курбаса, 2А та роздруківку сторінки сайту 109. te.ua "Довідка Тернополя" (з мережі Інтернет) з переліком адрес, за якими знаходяться магазини мережі "Барвінок". Також ним долучено роздруківку статті від 30.11.2015р. (з мережі Інтернет) під назвою "Мережа "Барвінок" на грані банкрутства?", яка розміщена на сайті zz.te.ua Новинний Портал "За Збручем"; наявністю в мережі Інтернет інформації відповідача про запланований ребрендинг магазинів власної торгової мережі, пошук персоналу для магазинів відповідача та публічної пропозиції з розміру заробітної плати певних категорій вакансій. На думку позивача існує вірогідність використання коштів відповідачем, що належать позивачу, не на погашення заборгованості, а на розширення робочого персоналу власної мережі магазинів та виплати їм заробітної плати, що буде явним спрямуванням коштів, які належать до сплати позивачу не на погашення заборгованості, та внаслідок чого кошти, які наявні на рахунку відповідача можуть зникнути до моменту виконання рішення суду.

Колегія суддів, зясувавши обставини справи, в повному обсязі погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для застосування заходів до забезпечення позову, так як відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Питання про забезпечення позову розяснено у постанові Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", відповідно до п.1 якої, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п.3 постанови № 16, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Згідно п. 4 частини третьої статті 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Інші твердження апелянта/відповідача, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта/відповідача задовольнити частково. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року у справі № 921/528/16-г/6 - змінити, а саме: в пункті 1 резолютивної частини судового рішення слова та цифри: « 5 530,99 (пять тисяч пятсот тридцять) грн. 3% річних, 56 944,95 (пятдесят шість тисяч девятсот сорок чотири) грн. пені, 12 465,08 (дванадцять тисяч чотириста шістдесят пять) грн. сплаченого судового збору» замінити словами та цифрами: « 5449,73 грн. 3% річних, 56905,95 грн. пені, та 12463,28 грн. сплаченого судового збору». Пункт 2 резолютивної частини судового рішення змінити та викласти в новій редакції: « 2. У задоволенні решти позовних /уточнених/вимог відмовити». В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за перегляд судового рішення в апеляційному порядку в сумі 685,49 грн. покласти на позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року у справі № 921/528/16-г/6 змінити.

3. В пункті 1 резолютивної частини судового рішення слова та цифри: « 5530,99 (пять тисяч пятсот тридцять) грн. 3% річних, 56944,95 (пятдесят шість тисяч девятсот сорок чотири) грн. пені, 12465,08 (дванадцять тисяч чотириста шістдесят пять) грн. сплаченого судового збору» замінити словами та цифрами: « 5449,73 грн. 3% річних, 56905,95 грн. пені та 12463,28 грн. сплаченого судового збору».

4. Пункт 2 резолютивної частини судового рішення змінити та викласти в новій редакції: «У задоволенні решти позовних /уточнених/ вимог відмовити».

5. В іншій частині судове рішення Господарського суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року у справі № 921/528/16-г/6 - залишити без змін.

6. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кондитерська фабрика «Лагода» (09200, Київська обл., Кагарлицький район, м. Кагарлик, вул. Став»янка, 99, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Апрус» (46000, м. Тернопіль, вул. Живова, 31, ) судовий збір в сумі 685,49 грн. за перегляд судового рішення в апеляційному порядку.

7. Місцевому господарському суду видати наказ.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

9. Матеріали справи повернути в Господарський суд Тернопільської області.

Головуючий суддя Л.С.Данко

Суддя М.Б.Желік

Суддя Т.Б.Бонк

05.04.2017 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 06.04.2017 р.