ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.03.2017р. Справа № 905/3104/16

Господарський суд Донецької області у складі колегії суддів: головуючого судді Ніколаєвої Л.В., суддів Сковородіної О.М., Курило Г.Є.,

при секретарі судового засідання Паніна Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадрове агентство «ОСОБА_1 Сервіс»

до відповідачів: 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Гарант»;

2. Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат Азовсталь»

про визнання договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, за довіреністю б/н від 24.10.2016р.

від відповідачів (1,2): не зявились

Суть спору: ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» звернулося до господарського суду Донецької області з позовом, в якому просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 22.04.2016р., укладений між ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» та ПрАТ «МК Азовсталь».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що договір про відступлення права вимоги від 22.04.2016р., який укладений між відповідачем - 1 та відповідачем 2, не відповідає вимогам ст. ст. 512, 514, 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, оскільки на момент укладення спірного договору, згідно з яким відповідач 1 відступив відповідачу 2 право вимоги реального виконання рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 щодо компенсації за невикористані відпустки у розмірі 2 669 847,85 грн., у відповідача 1 було відсутнє право вимоги від позивача виконання зобовязання у вказаному розмірі з огляду на його часткове припинення шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви відповідача 1 від 07.11.2011р. № 576, що також встановлено постановою ВГСУ від 22.04.2015р. по справі № 6/330пд.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2016р. для розгляду даної справи визначено суддю Ніколаєву Л.В. Ухвалою господарського суду Донецької області від 03.11.2016р. позовна заява прийнята до розгляду у вказаному складі суду, порушено провадження у справі № 905/3104/16, розгляд справи призначений на 29.11.2016р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 29.11.2016р. розгляд справи відкладений на 15.12.2016р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 15.12.2016р. задоволено клопотання відповідача 2 від 06.12.2016р. за вх. № 3578/06 та строк вирішення спору по даній справі продовжений до 15.01.2017р., а також розгляд справи відкладений на 16.01.2017р. (із врахуванням положень ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.01.2017р. справа призначена до колегіального розгляду у складі трьох суддів господарського суду Донецької області. Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 16.01.2017р. для розгляду даної справи визначений наступний склад колегії суддів: головуючий суддя Ніколаєва Л.В., судді Сковородіна О.М., Курило А.Є. Тією ж датою справа прийнята до розгляду у вказаному складі колегії суддів, розгляд справи призначений на 14.02.2017р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 14.02.2017р. розгляд справи відкладений на 16.03.2017р.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 16.03.2017р. задоволено клопотання позивача від 16.03.2017р. за вх. № 7698/17 та строк вирішення спору по даній справі продовжений до 31.03.2017р., а також розгляд справи відкладений на 29.03.2017р.

В процесі розгляду справи позивач надав до суду:

- заяву за вх. № 36499/16 від 19.12.2016р., в якій позивач посилається в т.ч. на те, що при прийнятті рішення по справі № 24/104-908/3946/14 стягнуто з позивача на користь відповідача 1 заборгованість з компенсації за невикористані відпустки працівникам у розмірі 2 669 847,85 грн., але судом не враховано часткове припинення даних зобовязань на суму 1 279 743,45 грн., що відбулось у 2011р., що, в свою чергу, свідчить про часткову відсутність у позивача, як боржника відповідача 1, обовязку з виконання рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 в розмірі 1 279 743,45 грн.;

- додаткові пояснення за вх. № 1245/17 від 16.01.2017р., в яких позивач посилається, по перше, на встановлені факти у справі № 905/1101/16, за результатами розгляду якої господарським судом Донецької області винесено рішення від 31.05.2016р. про стягнення з позивача на користь відповідача 1 процентів за користування грошовими коштами, 3% та інфляційних втрат у звязку з невиконанням судового рішення, щодо зменшення розміру зобовязання позивача з перерахування суми компенсацій за невикористані відпустки з 07.11.2011р. на 1 279 743,45 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог; по друге, на встановлені факти у справі № 905/1102/16, за результатами розгляду якої господарським судом Донецької області винесено рішення від 14.06.2016р. про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 1 на користь позивача грошових коштів у розмірі 959 140,64 грн. за договором купівлі продажу № 100 від 22.04.2011р. у звязку з припиненням зобовязання позивача на підставі заяви відповідача 1 про зарахування зустрічних однорідних вимог № 576 від 07.11.2011р.; по третє, з бухгалтерської довідки № 3 від 20.09.2016р. вбачається, що позивач визнає, що станом на 01.07.2016р. має заборгованість перед відповідачем 1 та не вбачається коли саме позивачем здійснено господарську операцію з зарахування зустрічних однорідних вимог у своєму бухгалтерському обліку, але відображення чи не відображення позивачем у своєму бухгалтерському обліку господарської операції з зарахування зустрічних однорідних вимог, що відбулося на підставі заяви відповідача 1, не спростовує того факту, що таке зарахування відбулося, та, як наслідок, зобовязання частково припинилося; по четверте, згідно інформації з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань відповідач 1 перебуває у стані припинення, строк предявлення вимог кредиторів встановлений до 20.12.2016р. Відповідно до умов оспорюваного правочину він є оплатним, а час оплати настає упродовж 30 календарних днів з моменту виконання позивачем в повному обсязі рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14. Тобто, уклавши даний правочин та припиняючи діяльність, виникає становище, що відповідач 1, при виконанні позивачем частково виконаного зобовязання з компенсації невикористаних відпусток, не отримає оплати від відповідача 2 за оспорюваним правочином, що обумовить не здійснення відповідачем 1 відрахування відповідних податків та зборів всупереч інтересам держави. Крім того, такі обставини свідчать і про те, що регламентовані даним правочином правові наслідки ніколи не настануть, а отже останній не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, що суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України та є однією з підстав, яка свідчить про недійсність оспорюваного правочину;

- додаткові пояснення за вх. № 8253/17 від 22.03.2017р., в яких позивач посилається на те, що при укладенні спірного правочину, відповідачі, не замінюючи кредитора у зобовязанні в порядку, передбаченому чинним законодавством, фактично замінили стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно - правої угоди не передбачена, що підтверджує обґрунтованість позовних вимог та свідчить про наявність підстав, які обумовлюють недійсність договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р., а також на те, що аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 19.08.2014р. у справі № 923/945/13.

В процесі розгляду справи відповідач 1 надав до суду:

- відзив на позов за вх. № 36119/16 від 14.12.2016р., в якому відповідач 1 просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову з посиланням на те, що рішенням ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 стягнуто з позивача на користь відповідача 1 2 747 963,18 грн. компенсації виплачених коштів і понесених судових витрат. Вказане рішення не спростоване жодним судовим актом, а тому право вимоги його реального виконання правомірно відступлено відповідачу 2 в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цього права. Також, відповідач-1 зазначає, що рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 станом на час розгляду справи № 905/3104/16 не виконане позивачем. Поряд з цим, відповідач-1 посилається на те, що ухвалою ГСЗО від 03.08.2016р. по справі № 24/104-908/3946/14, яка набрала законної сили, здійснено процесуальне правонаступництво та замінено відповідача 1 на його правонаступника - відповідача 2. При цьому, під час розгляду заяви про процесуальне правонаступництво жодних заперечень щодо здійснення правонаступництва позивач до суду не надав. Крім того, відповідач 2 посилається на те, що господарську операцію зарахування позивачем відображено в бухгалтерському обліку лише 01.07.2016р., що суперечить вимогам ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»;

- клопотання за вх. № 1145/17 від 16.01.2017р., в якому відповідач 1 просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позов;

- клопотання за вх. № 7792/17 від 17.03.2017р., в якому відповідач 1 повідомляє про те, що станом на 16.03.2017р. на рахунки останнього не надходили кошти за рішенням ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14;

- письмові пояснення за вх. № 8896/17 від 29.03.2017р., в яких відповідач 1 посилається в т.ч. на те, що доказів звернення позивача до відповідача 1 про зменшення свого зобовязання позивач до суду не надав, належних доказів відображення зменшення зобовязання у бухгалтерському обліку і податковій звітності позивача станом на день укладення оспорюваного правочину або відповідних повідомлень матеріали справи не містять.

В процесі розгляду справи відповідач 2 надав до суду:

- відзив на позовну заяву за вх. № 3671/14 від 14.12.2016р., в якому відповідач 2 просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову з посиланням на те, що рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 набрало законної сили і на підставі ст. 115 ГПК України підлягає виконанню у повному обсязі в порядку, передбаченому ЗУ «Про виконавче провадження», а також на те, що ані під час розгляду вказаної справи, ані під час перегляду вказаного рішення судами апеляційної та касаційної інстанцій, позивач не надав доказів щодо проведення взаємозаліку. Крім того, відповідач 2 також посилається на те, що ухвалою ГСЗО від 03.08.2016р. по справі № 24/104-908/3946/14, яка також набрала законної сили, здійснено процесуальне правонаступництво та замінено відповідача 1 на його правонаступника відповідача 2 у звязку з укладенням договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. Аналогічний за змістом відзив на позов відповідача 2 одержаний господарським судом і 20.12.2016р. за вх. № 36591/16;

- письмові пояснення за вх. № 04-21/119 від 16.01.2017р., згідно з якими відповідач 2 посилається на те, що згідно бухгалтерської довідки № 3 від 20.09.2016р. позивач здійснив зарахування зустрічних однорідних вимог у вересні 2016р., тобто після винесення рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14, яке набрало законної сили 07.12.2015р., постанови ВСГУ від 12.04.2016р. по справі № 24/104-908/3946/14, укладення договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р., та через 5 років після направлення відповідачем-1 заяви, що є порушенням ст. 602 ЦК України. Аналогічні за змістом письмові пояснення відповідача 2 одержані господарським судом і 17.01.2017р. за вх. № 1479/17;

- письмові пояснення за вх. № 04-21/894 від 16.03.2017р., згідно з якими відповідач 2 посилається на те, що рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 не виконане в повному обсязі, а також на те, що відповідач -2 не володіє інформацією щодо бухгалтерської довідки відповідача 1 по відображенню проведення у бухгалтерському обліку відповідача 1 операції зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 1 279 743,45 грн. Аналогічні за змістом письмові пояснення відповідача 2 одержані господарським судом і 20.03.2017р. за вх. № 7996/17;

- додаткові пояснення за вх. № 04-21/1070 від 29.03.2017р., в яких відповідач 2 посилається в т.ч. на те, що рішення по справі № 6/330 пд не впливає на рішення по справі № 24/104-908/3946/14 та є самостійним судовим актом, а також на те, що позивач не надав доказів відображення у своєму бухгалтерському обліку проведення господарської операції по зарахуванню зустрічних однорідних вимог. Поряд з цим, відповідач 2 посилається на те, що ухвалою ГСЗО від 27.03.207р. по справі № 24/104-908/3946/14 замінено стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання наказу № 24/104-908/3946/14 з відповідача 1 на відповідача 2.

Представник позивача у судовому засіданні 29.03.2017р. позовні вимоги підтримав, просив суд визнати договір про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. недійсним з підстав, викладених у позові, а також у додаткових поясненнях за вх. № 8253/17 від 22.03.2017р. з огляду на положення п. 1 ст. 83 ГПК України.

Відповідач-1 у судове засідання не зявився, але у письмових поясненнях за вх. № 8896/17 від 29.03.2017р. останнім заявлено клопотання про проведення судового засідання 29.03.2017р. без участі його представника.

Відповідач 2 у судове засідання 29.03.2017р. не зявився, але про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується витягом з офіційного сайту УДППЗ «Укрпошта» за результатами пошуку поштового відправлення за штрихкодовим ідентифікатором 61022 НОМЕР_1 станом на 29.03.2017р.

Отже, з огляду на зазначене, а також враховуючи розяснення, що містяться у пп. 3.9.1. п.3.9. постанови пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд дійшов висновку про те, що відповідачі (1,2) про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, а тому визнав за можливе розглянути справу за їх відсутністю у судовому засіданні та за наявними у справі документами.

Відповідно до ст.85 ГПК України у судовому засіданні 29.03.2017р. за участю представника позивача оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача - 2, суд встановив:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 позов ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» задоволено повністю. Стягнуто з ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» на користь ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» 2 669 847,85 грн. компенсації за невикористані відпустки, 25 500 державного мита, 1 979,33 грн. судового збору, 236 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу, 50 400 грн. витрат за проведення судової економічної експертизи.

03.02.2015р. на виконання вказаного рішення господарським судом виданий відповідний наказ.

Постановою Донецького апеляційного господарського суду від 07.12.2015р. по справі № 24/104-908/3946/14 апеляційну скаргу ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» на рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 залишено без задоволення, а рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2016р. по справі № 24/104-908/3946/14 касаційну скаргу ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» залишено без задоволення, а постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07.12.2015р. по справі № 24/104-908/3946/14 залишено без змін.

Вказаними судовими актами встановлений факт переведення працівників ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» на роботу до ТОВ «ОСОБА_2 Гарант», наявність боргу з компенсаційних виплат вказаним працівникам та розмір цих компенсаційних виплат, а також факт безпідставного утримання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» грошових коштів з компенсації ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» за невикористані відпустки працівників в розмірі 2 669 847,85 грн.

Рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 на момент розгляду справи № 905/3104/16 не виконане, наказ господарського суду Запорізької області від 03.02.2015р. № 24/104-908/3946/14 перебуває на примусовому виконанні, про що свідчать матеріали виконавчого провадження ВП № 51650402.

22.04.2016р. між ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» (первісний кредитор) та ПАТ «МК «Азовсталь» (новий кредитор) укладений договір про відступлення права вимоги.

Відповідно до загальних положень Статуту ПрАТ «МК «Азовсталь» найменування нового кредитора змінено з ПАТ «МК «Азовсталь» на ПрАТ «МК «Азовсталь». Відповідні зміни внесені до ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань.

Згідно з умовами п. 1 вказаного договору, останній спрямований на регламентацію цивільних правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених цим договором та чинним в Україні законодавством, первісним кредитором новому кредитору майнових прав вимоги до ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс», (надалі боржник) щодо права вимоги боргу за рішенням господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14.

У п. 2 договору встановлено, що за цим договором до нового кредитора переходить майнове право вимагати (замість первісного кредитора) від боржника реального виконання рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 на суму 2 747 963,18 грн., в т.ч. 2 669 847,85 грн. компенсації за невикористані відпустки, 25 500 державного мита, 1 979,33 грн. судового збору, 236 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу, 50 400 грн. витрат за проведення судової економічної експертизи.

Згідно з умовами п. 3 договору до нового кредитора переходить майнове право вимоги первісного кредитора за рішенням господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14, визначеним у п. 1 договору, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Моментом переходу права вимоги від первісного кредитора за судовим рішенням, визначеним у п. 1 цього договору, до нового кредитора є дата підписання сторонами даного договору. (п. 4 договору).

Первісний кредитор зобовязаний протягом 30-ти календарних днів, з моменту набрання чинності цим договором, повідомити боржника про відступлення права вимоги шляхом направлення на адресу боржника письмового повідомлення. (п. 5 договору).

Відповідно до умов п. 7 договору новий кредитор, за умови передачі первісним кредитором документів, передбачених п. 8 даного договору та виконання боржником в повному обсязі рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р., зобовязується перерахувати на поточний рахунок первісного кредитора, вказаний у цьому договорі, суму у розмірі 2 657 192,93 грн., протягом 30-ти календарних днів з моменту настання вищевказаних обставин.

Первісний кредитор зобовязаний після підписання даного договору передати новому кредитору документи, з яких випливає право вимоги, що відступається за цим договором (оригінали процесуальних документів по справі господарського суду Запорізької області № 24/104-908/3946/14). Передача документів оформлюється актом прийому передачі між первісним кредитором та новим кредитором. (п. 8 договору).

Згідно з умовами п. 9 договору первісний кредитор відповідає перед новим кредитором за недійсність переданого цим договором права вимоги, але не відповідає за невиконання боржником своїх обовязків.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Строк цього договору починає свій перебіг у момент, встановлений у п. 11 цього договору та визначається часом, достатнім для реального та належного виконання цього договору сторонами (п.п. 11, 12 договору).

На виконання вказаного договору ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» (первісний кредитор) передав, а ПрАТ «МК «Азовсталь» (новий кредитор) прийняв наступні документи: рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14, ухвалу господарського суду Запорізької області від 20.02.2015р. про справі № 24/104-908/3946/14 про виправлення описки у судовому рішенні, ухвалу господарського суду Запорізької області від 12.03.2015р. про справі № 24/104-908/3946/14 про виправлення описки у судовому наказі, постанову Донецького апеляційного господарського суду від 07.12.2015р. по справі № 24/104-908/3946/14, постанову Вищого господарського суду України від 12.04.2016р. по справі № 24/104-908/3946/14, заяву про примусове виконання рішення суду від 02.03.2016р. № 123 із доказами отримання ВДВС, постанову заступника начальника Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського ГТУЮ у Донецькій області від 09.03.2016р. № 7/137 про відкриття виконавчого провадження ВП № 50385483 з виконання наказу господарського суду Запорізької області № 24/104-908/3946/14 від 03.02.2015р. із супровідним листом від 09.03.2016р. № 7/137, постанову заступника начальника Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського ГТУЮ у Донецькій області від 15.07.2016р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 51650402 з виконання наказу господарського суду Запорізької області № 24/104-908/3946/14 від 03.02.2015р. із супровідним листом від 15.07.2016р. № 7/218, про що 22.04.2016р. та 20.07.2016р. складені та підписані відповідні акти прийому передачі документів до договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р.

19.05.2016р. ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» надіслало ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» повідомлення за вих. № 251 про відступлення права вимоги згідно договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р.

Поряд з цим, судом також встановлено, що рішенням господарського суду Донецької області від 24.06.2014р. по справі № 6/330 пд позовні вимоги ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» до ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» про визнання правочину недійсним задоволено. Визнано недійсним правочин оформлений ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» шляхом направлення заяви №576 від 07.11.2011р., по односторонньому припиненню грошових зобов'язань перед ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» за договорами купівлі-продажу майна №100 від 22.04.2011р., №123 від 07.07.2011 та №123/2 від 08.07.2011р. на загальну суму 1279743 грн. 45 коп. Стягнуто з ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» на користь ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1004 грн.

Вказане рішення мотивоване тим, що вимоги ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» на суму 1 279 743,45грн. до ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» не є безспірними і проведення одностороннього припинення зобовязань за договорами купівлі-продажу є передчасним.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2015р. по справі № 6/330 пд апеляційну скаргу ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» задоволено. Рішення господарського суду Донецької області від 24.06.2014р. по справі № 6/330пд скасовано. Прийнято нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог. Стягнуто з ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» на користь ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» 609,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 22.04.2015р. по справі № 6/330 пд постанову Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2015р. по справі № 6/330 пд залишено без змін, а касаційну скаргу ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» без задоволення.

Вказаними судовими актами встановлено, що ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» направив ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» заяву від 07.11.2011р. № 576 про зарахування зустрічних однорідних вимог, в якій, з посиланням на ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України, заявив про припинення грошових зобов'язань ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» перед ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» по договорам купівлі-продажу майна від 22.04.2011 р. № 100, від 07.07.2011р. № 123 та від 08.07.2011 р. № 123/2 на загальну суму 1 279 743,45 грн. та зменшення на вказану суму (1 279 743,45 грн.) грошового зобов'язання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» перед ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» щодо сплати компенсацій за невикористані відпустки працівників, переведених на роботу до ТОВ «ОСОБА_2 Гарант», шляхом зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, строк виконання яких настав.

30.11.2011р. ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» одержано заяву ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» від 07.11.2011р. № 576 про зарахування зустрічних однорідних вимог, що підтверджується позивачем та не заперечується відповідачем 1 і при розгляді справи № 905/3104/16.

Висновки судів про відмову у задоволенні позову, які викладені у постановах Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2015р. та Вищого господарського суду України від 22.04.2015р. по справі № 6/330 пд, мотивовані тим, що рішенням господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14, яке набрало законної сили, присуджено до стягнення з ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» на користь ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» 2 669 847,85 грн., а також тим, що строк виконання зобов'язань за договорами купівлі-продажу майна від 22.04.2011р. № 100, від 07.11.2011р. № 123 та від 08.07.2011р № 123/2 настав і докази про відсутність обов'язку ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» сплатити ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» вартість придбаного майна у заявленому до зарахування розмірі відсутні.

Суди дійшли висновку про те, що зобовязання ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» за договорами купівлі продажу майна сплатити його вартість і зобовязання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» перерахувати суми компенсацій за невикористані відпустки при звільненні працівників в порядку переведення є грошовими, а отже однорідними, що свідчить про те, що ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» дотримано вимоги ст. 601 ЦК України та ст. 203 ГК України щодо одностороннього припинення грошових зобов'язань перед ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс».

В матеріалах справи № 905/3104/16 наявна заява ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» від 07.11.2011р. № 576 про зарахування зустрічних однорідних вимог та бухгалтерська довідка №12 від 31.12.2011р., з якої вбачається, що ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» проведено в бухгалтерському обліку залік зустрічних однорідних вимог згідно заяви від 07.11.2011р. № 576.

Підставою позовних вимог у справі № 905/3104/16 є відсутність у відповідача 1 на час укладення договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. права вимоги від позивача виконання зобовязання з оплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 2 669 847,85 грн. з огляду на їх часткове припинення 30.11.2011р. на суму 1 279 743,45 грн.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з наступних мотивів.

Предметом позовних вимог у даній справі є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р., який укладений між ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» та ПрАТ «МК «Азовсталь».

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою, у тому числі внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, згідно з нормами чинного законодавства відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 02.10.2012р. по справі № 3-42 гс 12, від 17.06.2015р. по справі № 2-235-15, від 16.09.2015р. по справі 3-555 гс 15.

Як вище встановлено господарським судом, відповідно до договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» передав ПрАТ «МК «Азовсталь» майнове право вимагати від ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» реального виконання рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 на суму 2 747 963,18 грн., в т.ч. 2 669 847,85 грн. компенсації за невикористані відпустки, 25 500 державного мита, 1 979,33 грн. судового збору, 236 грн. витрат на інформаційно технічне забезпечення судового процесу, 50 400 грн. витрат за проведення судової економічної експертизи.

Згідно із ст. 598 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Аналогічні положення містяться і у ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України, згідно якої господарське зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Особливість припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги полягає в тому, що воно може припинити одразу два зустрічних зобов'язання.

Можливість заліку за заявою однієї зі сторін означає неприпустимість заперечування зарахування за мотивом незгоди іншої сторони.

При цьому зарахування можливе лише при наявності таких умов:

- зустрічність вимог: сторони одночасно беруть участь у двох зобов'язаннях і при цьому кредитор за одним зобов'язанням є боржником в іншому зобов'язанні;

- однорідність, яка виявляється у природі зобов'язань;

- «дозрілість» вимог: необхідно щоб строк виконання зобов'язань або вже настав, або був визначений моментом запитання, або щоб термін не був зазначений взагалі;

- ясність вимог.

Судом встановлено, що зобовязання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» перед ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» щодо сплати компенсації за невикористані відпустки в розмірі 2 669 847,85 грн. частково припинене в розмірі 1 279 743,45 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог відповідно до заяви ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» від 07.11.2011р. № 576 про зарахування зустрічних однорідних вимог, що відображено в бухгалтерському обліку ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» та вбачається з бухгалтерської довідки останнього №12 від 31.12.2011р.

При цьому, правомірність такого зарахування та його відповідність вимогам ст. 203 ГК України та ст. 610 ЦК України встановлено Вищим господарським судом України у постанові від 22.04.2015р. по справі № 6/330 пд.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. у ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» було відсутнє право вимоги від ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» виконання зобовязання з оплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 1 279 743,45 грн.

Крім того, судом також встановлено, що рішенням господарського суду Донецької області від 14.06.2016р. по справі № 905/1102/16, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» відмовлено. Предметом позовних вимог у даній справі є стягнення з ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» вартості майна в розмірі 959 140,64 грн. за договором № 100 від 22.04.2011р.

Висновки суду про відмову у задоволенні позову мотивовані тим, що грошові зобовязання ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» у розмірі 959 140,64 грн. по договору №100 від 22.04.2011р. є припиненими зарахуванням зустрічних однорідних вимог по заяві №576 від 07.11.2011р. Тобто, під час розгляду справи № 905/1102/16, на підставі встановлених фактів у постанові Харківського апеляційного господарського суду від 05.02.2015р., яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 22.04.2015р. по справі №6/330 пд, та положень ст. 35 ГПК України, суд дійшов висновку про те, що правочин викладений в заяві №576 від 07.11.2011р. є чинним. При цьому, зі змісту вказаного судового акту вбачається, що саме ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» посилалося на відсутність заборгованості перед позивачем по договору №100 від 22.04.2011р. у звязку із зарахуванням зустрічних однорідних вимог по заяві від 07.11.2011р. №576.

Також, судом встановлено, що рішенням господарського суду Донецької області від 31.05.2016р. по справі № 905/1101/16, яке набрало законної сили, позовні вимоги ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» до ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» про стягнення 871 980 грн. процентів за користування грошовими коштами, 51 398,98 грн. річних та 543 890,95 грн. інфляційних втрат у звязку з невиконанням судового рішення задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» на користь ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» 871 980 грн. процентів за користування грошовими коштами, 48 033,06 грн. 3 % річних та 434 976,93 грн. інфляційних втрат у звязку з невиконанням судового рішення, 20 325,36 грн. судового збору.

Підставою позовних вимог у вказаній справі є невиконання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14. При цьому, зі змісту вказаного судового акту вбачається, що саме ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» посилалося на те, що сума зобовязання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» з перерахування суми компенсацій за невикористані відпустки з 07.11.2011р. зменшилась на 1 279 743,45 грн. шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, строк яких настав, на підставі заяви № 576 від 07.11.2011р. Крім того, зі змісту рішення вбачається і те, що нарахування процентів за користування безпідставно утримуваними коштами ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» здійснено на зменшену суму зобовязання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» з перерахування суми компенсацій за невикористані відпустки та з 08.11.2011р. (тобто з наступного дня від дати заяви № 576 від 07.11.2011р.), 3% річних та інфляційні втрати також нараховані на зменшену суму зобовязання ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс», але період їх нарахування визначений судом із врахуванням того, що рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 набрало законної сили 03.02.2015р., а отже початком періоду прострочення виконання вказаного рішення є 04.02.2015р.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно з розясненнями, що містяться у пп.2.1.п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання практики визнання право чинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про те, що договір про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. суперечить положенням ст.ст. 512, 514 ЦК України в частині передання ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» ПрАТ «МК «Азовсталь» права вимоги від ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» виконання зобовязання з оплати компенсації за невикористані відпустки у розмірі 1 279 743,45 грн., оскільки відступлення права вимоги здійснене відносно вимоги, що не існувала на момент переходу цих прав.

За таких обставин, позовні вимоги ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання недійсним п. 2 договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. щодо передання ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» ПрАТ «МК «Азовсталь» майнового права вимагати від ТОВ «КА «ОСОБА_1 Сервіс» реального виконання рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 щодо компенсації за невикористані відпустки в розмірі 1 279 743,45 грн.

Господарським судом враховано правову позицію, викладену у постанові ВСУ від 19.08.2014р. у справі № 923/945/13 щодо неможливості заміни стягувача на стадії виконання судового рішення шляхом укладення договору уступки права вимоги, але вважає за необхідне зазначити те, що суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог за відсутності відповідного клопотання заінтересованої сторони (п.2 ст. 83 ГПК України), а тому при прийнятті рішення по даній справі виходив саме з підстав позовних вимог, визначених позивачем у позові.

При цьому, посилання позивача, викладені у додаткових поясненнях за вх. № 8253/17 від 22.03.2017р., щодо неможливості заміни стягувача на стадії виконання судового рішення шляхом укладення договору уступки права вимоги, як на підставу визнання договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. недійсним, судом до уваги не прийняті, оскільки в даному випадку йдеться про зміну підстав позову (їх доповнення), що може бути реалізоване позивачем шляхом подання до суду відповідної заяви до початку розгляду справи по суті відповідно до вимог ст. 22 ГПК України. Між тим, такої заяви позивачем до суду не надано, а додаткові пояснення такою заявою не є. Крім того, додаткові пояснення надані позивачем 22.03.2017р., тобто після початку розгляду справи по суті.

Водночас, посилання позивача на положення п. 1 ст. 83 ГПК України, згідно з яким господарський суд, приймаючи рішення, має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, які усно надані представником позивача у судовому засіданні 29.03.2017р., відхилені господарським судом, оскільки в даній нормі процесуального закону йдеться про пов'язаний з предметом спору договір, а не договір, який є безпосередньо предметом спору. Крім того, позивачем не доведено, яким чином положення спірного договору в іншій його частині негативно впливають на права та інтереси позивача.

Посилання позивача на те, що недійсність договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. зумовлена також тим, що сторони передбачили оплатний характер передання вимоги, який повязаний з повним виконанням позивачем рішення ГСЗО від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14, виконання якого у повному обсязі неможливе у звязку проведенням між позивачем та відповідачем-1 зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 07.11.2011р. № 576, а отже, договір про відступлення права не спрямований на реальне настання правових наслідків, судом до уваги не приймаються, з огляду на те, що визначений відповідачем-1 та відповідачем-2 порядок оплати права вимоги, яке передається, жодним чином не впливає на дійсність договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р., при цьому питання виконання відповідачем-2 умов договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. в частині оплати вказаного права вимоги, є предметом інших правовідносин та не стосуються даного спору.

Посилання відповідачів на те, що господарську операцію щодо зарахування зустрічних однорідних вимог позивачем відображено в бухгалтерському обліку майже через 5 років не прийняті господарським судом, оскільки наведене не спростовує того факту, що таке зарахування відбулося, та, як наслідок, зобовязання частково припинилося. Більш того, відображення чи не відображення позивачем у своєму бухгалтерському обліку операції з зарахування зустрічних однорідних вимог не впливає на правомірність такого зарахування.

Посилання відповідачів на ухвали господарського суду Запорізької області від 03.08.2016р. по справі № 24/104-908/3946/14, якою здійснено процесуальне правонаступництво та замінено ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» на його правонаступника ПАТ «МК «Азовсталь», а також на ухвалу господарського суду Запорізької області від 27.03.2017р. по справі № 24/104-908/3946/14, якою здійснено процесуальне правонаступництво та замінено стягувача ТОВ «ОСОБА_2 Гарант» його правонаступником ПрАТ «МК «Азовсталь» у виконавчому провадженні №51650402 щодо виконання наказу №24/104-908/3946/14, виданого 03.02.2015р. господарським судом Запорізької області, судом до уваги не прийняті, оскільки наявність вказаних ухвал суду не свідчить про дійсність переданого права вимоги та не спростовує висновків суду про часткове задоволення позову у відповідній частині.

Посилання позивача на невідповідність умов договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. вимогам ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України не приймаються господарським судом до уваги з огляду на те, що вказані норми закону регулюють питання визначення правочину як укладеного (або неукладеного), а не його недійсність. Водночас, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин порушення приписів ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України.

Згідно зі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Витрати по сплаті судового збору покладаються порівну на сторін у справі відповідно до ст. ст. 44, 49 ГПК України та п. 4.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України», згідно з яким розяснено, що якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

При цьому суд звертає увагу позивача на те, що при зверненні до суду з даним позовом, останнім помилково сплачено за його подання судовий збір в розмірі 1 450 грн. (квитанція № 255 від 24.10.2016р.), що перевищує встановлений законом розмір судового збору на 122 грн., а тому суд вважає за необхідне розяснити право позивача на звернення до суду з клопотанням про повернення судового збору в розмірі 122 грн. відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадрове агентство «ОСОБА_1 Сервіс» задовольнити частково.

2. Визнати недійсним пункт 2 договору про відступлення права вимоги від 22.04.2016р. в частині передання Товариством з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Гарант» Приватному акціонерному товариству «Металургійний комбінат «Азовсталь» майнового права вимагати від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадрове агентство «ОСОБА_1 Сервіс» реального виконання рішення господарського суду Запорізької області від 23.12.2014р. по справі № 24/104-908/3946/14 щодо компенсації за невикористані відпустки в розмірі 1 279 743,45 грн.

3. В решті позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2 Гарант» (87505, м. Маріуполь, пров. Банний, 2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадрове агентство «ОСОБА_1 Сервіс» (87503, м. Маріуполь, вул. Київська, 53-49, ) судовий збір у розмірі 344 (триста сорок чотири) грн. 50 коп.

5. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (87500, м. Маріуполь, вул. Лепорського, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кадрове агентство «ОСОБА_1 Сервіс» (87503, м. Маріуполь, вул. Київська, 53-49, ) судовий збір у розмірі 344 (триста сорок чотири) грн. 50 коп.

Після набрання рішенням законної сили видати накази в установленому порядку.

Рішення господарського суду набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржено у встановленому законом порядку.

Повне рішення складено 03 квітня 2017р.

Головуючий суддя Л.В. Ніколаєва

Суддя О.М. Сковородіна

Суддя Г.Є. Курило