ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2017 р. Справа № 914/4407/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П. Юрченка Я.О.

розглянувши апеляційну скаргу регіонального ландшафтного парку Знесіння м.Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 05.05.2016р.

у справі № 914/4407/15

за позовом: регіонального ландшафтного парку Знесіння м.Львів

до відповідача-1: підприємства гаражного і технічного обслуговування Сервіс Львівської обласної організації Всеукраїнської спілки автомобілістів м.Львів

до відповідача-2: приватного підприємства Факторія м.Львів

за участю третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача: 1) Львівська міська рада м.Львів

2) громадська організація Правозахисний центр імені Генерала УНР ОСОБА_1 м.Львів

про зобовязання звільнити самовільну зайняту земельну ділянку площею 0.4683 га по вул..Харківській, 42-44 у м.Львові

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №2404/27 від 07.02.2017 р.;

від відповідача-1: ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 04.05.2016р.;

від відповідача-2: ОСОБА_4 адвокат згідно договору про надання послуг від 14.03.2016р.;

від третьої особи-1: за довіреністю №2901-вих-85 від 20.01.2017 р.;

від третьої особи-2: ОСОБА_5 керівник; ОСОБА_6 - за довіреністю б/н від 28.01.2016р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області (суддя Крупник Р.В.) у даній справі у позові про зобовязання звільнити земельну ділянку площею 0,4683 га по вул. Харківській, 42-44 у м. Львові, відмовлено.

Основною суттєвою і визначальною підставою прийняття такого рішення стало те, що за відповідачем-2 у встановленому законодавством порядку зареєстровано право власності на автостоянку, до якого увійшов обєкт нерухомого майна (приміщення прохідної) та допоміжні споруди (паркан, ворота, асфальто-бетонне замощення, естакада, вольєр, вбиральня), що підтверджується витягом витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником автостоянки є відповідач-2.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Така скарга мотивована тим, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія І-ЛВ №004103 від 19.12.2002 р. в постійному користуванні позивача перебуває земельна ділянка площею 153,6903 га., а в межах цієї земельної ділянки знаходиться земельна ділянка площею 0,4683 га. за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 42-44 яка належить до категорії земель природоохоронного, рекреаційного та історико-культурного призначення самовільно захоплена відповідачами для розміщення автостоянки і у значенні ст. 212 Земельного кодексу України є такою, що самовільно зайнята для встановлення та облаштування автостоянки.

У відзиві на апеляційну скаргу від 30.05.2016 р. відповідачем-1 зазначено, що автостоянка у м. Львові по вул. Харківська, 44 була споруджена ще в 70-х роках 20 століття. На підставі приймально-передавального акту від 31.10.1978р., відповідно до постанови ОСОБА_6 Міністрів УРСР від 27.08.1976р. №420, наказу Міністерства автомобільного транспорту УРСР від 21.09.1976р. №280, наказу начальника обєднання «Укравтотехобслуговування» Міністерства транспорту УРСР від 24.10.1978р. №277 автостоянка по вул. Харківська, 44 у м. Львові була передана від обласного виробничого обєднання «Львівавтотехобслуговування» Львівському обласному добровільному обєднанню «Автомотолюбитель». У березні 1993 р. відповідно до постанови ради спілки автомобілістів Львівської області №3/1 автостоянку по вул. Харківська у м. Львові було передано на баланс створеного спілкою підприємства гаражного та технічного обслуговування «Сервіс».

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.12.2008 р. та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником автостоянки є відповідач-2.

Таким чином, на думку відповідача-1, оскільки на спірній земельній ділянці знаходиться цілісний майновий комплекс автостоянка №3, то вказана земельна ділянка не може вважатися самовільно зайнятою, а тому є безпідставними вимоги про її звільнення.

У своєму відзиві від 07.07.2016 р. відповідач-2 послався загалом на ті ж обставини, що і відповідач-1, і просив також у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Присутні у судових засіданнях представники позивача та третіх осіб просили апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому, представником позивача неодноразово наголошувалося, що позивач не заперечуватиме про часткове задоволення апеляційної скарги, задовольнивши позов про звільнення спірної усієї земельної ділянки за виключенням площі 17,7 м.кв., яка знаходиться під забудовою (приміщення сторожової), яка є капітальною спорудою і відповідно обєктом нерухомого майна, на яке зареєстровано право власності, з приводу чого ним під час розгляду справи у суді першої інстанції подавалася заява про уточнення позовних вимог, у якій просив замість звільнення з площі 0,4683 га звільнити з площі 0,46653 га обох відповідачів.

Представники відповідачів просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, залишивши без змін оскаржуване рішення з підстав, зазначених у відзивах на апеляційну скаргу.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, відзивів на неї, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Ухвалою Львівської обласної ОСОБА_6 народних депутатів № 327 від 02.12.1993р. регіональний ландшафтний парк «Знесіння» оголошений обєктом природно-заповідного фонду України.

21.06.2001 р. Львівською міською радою прийнято ухвалу № 1113 «Про затвердження меж і надання земельної ділянки у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» у м. Львові та деякі територіальні і нормативно-організаційні питання функціонування регіонального ландшафтного парку «Знесіння», відповідно до п.1.1 та п.1.2 якої, міська рада ухвалила затвердити для регіонального ландшафтного парку «Знесіння» як обєкту природно-заповідного фонду України: зовнішню межу, яка визначає територію парку площею 312,0949га. та межу охоронної зони, яка визначає територію площею 473,6151га. З території парку площею 312,0949 га. надати: у постійне користування регіональному ландшафтному парку «Знесіння» земельні ділянки загальною площею 153,6903 га, у спільне користування парку з Львівською обласною дитячою клінічною лікарнею земельну ділянку площею 0,0947 га і залишити за іншими землекористувачами та землевласниками земельні ділянки загальною площею 158,3099га. (т.1, а.с. 18-20)

19.12.2001 р. позивачу видано Державний акт на право постійного користування землею площею 153,6903га. серія І-ЛВ №004103, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №116 (т.1, а.с.15-16).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на земельній ділянці площею 0,4683 га. у м. Львові по вул. Харківській, 42-44, яка є частиною земельної ділянки позивача, що перебуває в нього в постійному користуванні знаходиться автостоянка відповідача-2.

Факт знаходження автостоянки на частині земельної ділянки на котру позивачу видано Державний акт не заперечується жодною із сторін спору та підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема, актом складеним інспекторами-охоронцями парку, а також топографічним планом, складеним сертифікованими інженерами-геодезистами ТОВ «Інститут геоінформаційних систем», основним видом діяльності котрого є діяльність в сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах. (т.1, а.с.17,31)

ОСОБА_7 Міністрів УРСР №420 від 27.08.1976 р. було вирішено передати місцевим організаціям Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів будинки і споруди відкритих платних стоянок для автотранспортних засобів, що належать громадянам. На виконання вказаної постанови, Міністерством автомобільного транспорту УРСР було прийнято відповідний Наказ №280 від 21.09.76р. (Т.2 а.с.200-201). Факт передачі оформлено прийом-передаточними актами від 31.10.1978р., відповідно до яких Львівському обласному добровільному товариству «Автомотолюбитель» було передано автостоянку на 150 машино-місць по вул. Харківській, 44 у м. Львові, початковою балансовою вартістю 31200,00 крб. (т.3 а.с.55-56).

Зі змісту листа Міністерства юстиції України від 21.02.1994р. за №11-65-44 (Т.2 а.с.231) вбачається, що постановою ОСОБА_7 міністрів УРСР від 16.04.1974р. №193 був затверджений статут Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів, яке було засноване на установчому зїзді товариства 30.01.1974 р. На IV зїзді Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів, що відбувся 08.12.1989 р. було прийнято рішення про перетворення Українського республіканського добровільного товариства автомотолюбителів в Українську республіканську спілку автомобілістів, у звязку з чим постановою ОСОБА_7 Міністрів УРСР від 26.08.1992 р. №290 був зареєстрований статут Української республіканської спілки автомобілістів, вищезазначена постанова від 16.04.1974 р. № 193 втратила чинність. 26.11.1992 р. на підставі постанови Верховної ОСОБА_7 України «Про порядок введення в дію Закону України «Про обєднання громадян» від 16.06.1992 р. Українська республіканська спілка автомобілістів зареєструвалася в Міністерстві юстиції України як всеукраїнська громадська організація із внесенням термінологічних змін у назву, а саме «Українська республіканська спілка» на «Всеукраїнська спілка автомобілістів».

Свою діяльність Всеукраїнська спілка автомобілістів здійснює самостійно та через свої місцеві осередки. Одним із місцевих осередків Всеукраїнської спілки автомобілістів є Львівська обласна організація, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію обєднання громадян № 259 від 30.04.1998 р., статутом Львівської обласної організації, зареєстрованим Львівським обласним управлінням юстиції 12.04.2001 р.

Рішенням господарського суду Львівської області від 01.04.2008 р. у справі №19/36 за позовом громадської організації Всеукраїнської спілки автомобілістів до підприємства гаражного і технічного обслуговування «Сервіс» визнано за Всеукраїнською спілкою автомобілістів право власності на автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44 (Т.3 а.с.59-64). Вказане рішення не оскаржувалося, набрало законної сили та є чинним, станом на момент розгляду справи і в силу положень ст.35 ГПК України, встановлені у ньому фактичні обставини мають преюдиціальне значення і повторно не доводяться.

На підставі даного рішення суду Всеукраїнською спілкою автомобілістів зареєстровано право власності на вказану автостоянку, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №18994924 від 28.05.2008р. (т.1 а.с.71).

В подальшому на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу автостоянки від 30.12.2008 р. Всеукраїнська спілка автомобілістів продала спірну автостоянку ПП «Факторія» (відповідачу-2) (т.1 а.с.88).

Як вбачається з п.1.1 договору, продавець продає, а покупець купує автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, загальною площею 17,7 кв.м. і зобовязується сплатити за неї обговорену грошову суму. До автостоянки відносяться наступні будівлі та споруди, позначені на плані літерами: «Б-1» - прохідна; «Г» - вбиральна; 1- ворота; 2 огорожа; 3 ворота; 4 вольєр; 5 естакада; І замощення.

Згідно витягу №22384378 від 06.04.2009 р. за відповідачем-2 зареєстровано право власності на автостоянку №3 у м. Львові по вул. Харківська, 44. (т.1 а.с.89).

05.09.2009 р. між відповідачем-2 та відповідачем-1 укладено договір про співпрацю відповідно до п.1.1 якого відповідач-2 зобовязується надати у користування на умовах співпраці відповідачу-1 автостоянку №3, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Харківська, 44, загальною площею 17,7 кв.м. До автостоянки відносяться наступні будівлі та споруди, позначені на плані літерами: «Б-1» - прохідна; «Г» - вбиральна; 1- ворота; 2 огорожа; 3 ворота; 4 вольєр; 5 естакада; І асфальтове замощення 5 059,5 кв.м.

Згідно п.2.1 договору відповідачі спільно використовують автостоянку №3 згідно її цільового призначення.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено, що автостоянка №3 знаходиться у м. Львові по вул. Харківській, 44 ще з 1970-х років, тобто задовго до моменту створення регіонального ландшафтного парку «Знесіння». Докази відведення земельної ділянки для розміщення вказаної автостоянки в матеріалах справи відсутні. Ця стоянка знаходиться у власності відповідача-2 на підставі правовстановлюючих документів, які станом на момент розгляду справи є чинними, будь-ким не скасовані та не визнані недійсними. Земельна ділянка на котрій знаходиться ця автостоянка перебуває в постійному користуванні позивача. Станом на момент розгляду справи, Державний акт позивача на право постійного користування теж є чинним і у встановленому законодавством порядку недійсним на дату вирішення справи у суду першої інстанції не визнаний.

Приймаючи дану постанову, судом апеляційної інстанції враховується, що відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ст. 152, 212 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Предметом даного позову є зобовязання відповідача-1 та відповідача-2 звільнити спірну земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан, з посиланням на те, що остання самовільно зайнята відповідачем.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що за таких умов, до предмету доказування входять обставини, які підтверджують або спростовують факт самовільного зайняття відповідачами спірної земельної ділянки.

При цьому, відповідно до вимог чинного законодавства, обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. У вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо. (Такої правової позиції притримується пленум Вищого господарського суду України у п.3.1 постанови «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» №6 від 17.05.2011 р.)

Відповідно до ст. 377 Цивільного України, положення котрої є аналогічними із положеннями ст.120 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору купівлі-продажу) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Верховний Суд України у постанові зі справи №6-2цс15 від 11.02.2015 р. висловив правову позицію, що норми статті 120 Земельного кодексу України закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Крім цього, у іншій постанові із справи №3-51г10 від 06.12.2010 р. Верховний Суд України зазначив, що відсутність у власника нерухомості переоформлених на його імя правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки, тому не підлягають застосуванню приписи ст.212 Земельного кодексу України.

Таким чином, враховуючи зазначені вище норми чинного законодавства та судової практики Верховного Суду України, яка в силу ст.111-28 ГПК України, повинна враховуватися судами при аналогічних обставинах, а також те, що позивачем всупереч вимог ст. 33 ГПК України не доведено належними та допустимими доказами факт із зазначенням дати (періоду) та обставин самовільного захоплення відповідачем-1 спірної земельної ділянки, тому і відсутні підстави для задоволення позову щодо цього відповідача, на що вірно звернуто основну увагу судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

При цьому доводи скаржника про зміну позовних вимог в частині фактичної відмови від частини позовних вимог про звільнення земельної ділянки без урахування площі землі під спорудою прохідної площею 17,7 м.кв., судом апеляційної інстанції до уваги не приймаються, оскільки обґрунтовуючи таку зміну заявою про уточнення позовних вимог без дати, яка додана в додаток до клопотання, зареєстрованого у суді першої інстанції 21.03.2016 р., така заява виконана друкованим текстом із численними виправленнями кульковою ручкою та рукописним текстом, а головне те, що у такій заяві позивач не те що зменшив площу спірної земельної ділянки на 17.7 м.кв., а навпаки, збільшив до 0,4686 га. Тому, суд апеляційної інстанції під час перегляду даної справи виходив з того, що предмет позовних вимог щодо площі земельної ділянки є незмінним від тих, які були заявлені у первинній позовній заяві.

Окрім цього, судом першої інстанції як додаткове обґрунтування відсутності підстав для задоволення позову, вірно зроблено посилання на п.6 Правил зберігання транспортних засобів на автостоянках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №115 від 22.01.1996р., якою передбачено, що автостоянка повинна мати тверде покриття (асфальтоване, бетонне, гравійне, щебеневе), огорожу, освітлення, телефонний звязок, приміщення для обслуговування персоналу, вїзні-виїзні ворота із шлагбаумом та запасні ворота на випадок термінової евакуації транспортних засобів.

Згідно ст.ст.186, 187, 188 ЦК України (в редакції станом на момент прийняття рішення про право власності) річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

З огляду на викладені положення законодавства, враховуючи вимоги, які ставляться до автостоянок правильним буде висновок про те, що автостоянка є складною річчю із великою кількістю складових частин, які повязані спільним призначенням і які не можуть бути відокремлені без їх пошкодження або істотного знецінення. Визнавши право власності на автостоянку №3 у м. Львів на вул. Харківська, 44, господарський суд Львівської області тим самим, визнав право власності на всі її приналежності та складові частини.

Відповідно до п.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 р. № 127 (надалі Інструкція) до обєктів, що підлягають технічній інвентаризації, належать, зокрема, господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення, тощо).

Згідно додатку №11 до Інструкції, замощенням є спеціальне покриття вздовж зовнішнього боку стін будинку для захисту фундаментів від атмосферних опадів. Замощення виконується на власному фундаменті утрамбованому щебені по ущільненому грунтовому покриттю (глиняний замок) за допомогою бетонного чи асфальтобетонного покриття (відсутність замощення суттєво впливає на довговічність експлуатації будинку і тому фіксується в матеріалах інвентаризації детально).

Таким чином, під час здійсненні державної реєстрації прав власності на нерухоме майно слід ураховувати ч.1 ст. 186 ЦК України, згідно з якою річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і повязана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Так, приналежність не має самостійного значення та за призначенням без головної речі використовуватись не може, а тому є залежною від головної речі і має допоміжний статус. За загальним правилом приналежність наслідує долю головної речі. Визначення речі приналежністю визначається її природними властивостями, а також характером відносин, що виникають з приводу господарського призначення речі. І приналежність, і головна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а приналежність допоміжне і служить найбільш повному і найкращому використанню головної речі. Головна та приналежна речі утворюють одне ціле, яке передбачає їх використання за єдиним призначенням, а тому вони розглядаються як одна річ. Водночас державній реєстрації підлягає право власності на головну річ, а витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно має містити інформацію про приналежну річ у розділі «опис нерухомого майн».

Також, правильним висновком суду першої інстанції з цього приводу є те, що головною річчю в автостоянці є будівля прохідної площею 17,7 кв.м., право власності на яку зареєстровано у встановленому законодавством порядку, а асфальтобетонне замощення площею 5059,5 кв.м. не є самостійним обєктом нерухомого майна, оскільки не відповідає головним ознакам нерухомості, а основним його призначенням є допоміжна функція і окремо не підлягає інвентаризації з складанням окремого технічного паспорту, а підлягає відображенню в технічному паспорті як складова частина обєкту нерухомості.

Відтак, враховуючи вимоги ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України, безпідставним є твердження позивача, що при набутті права власності на автостоянку, до відповідача-2 могло перейти лише право на 17,7 кв.м. земельної ділянки, що перебуває під будівлею прохідної.

Окрім цього, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України, п.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Так, ПП «Факторія» є власником будівель та споруд автостоянки, у тому числі навісу, вбиральні, воріт, огорожі, вольєру, естакади, замощення, які хоч і не є нерухомим майном, однак мають властивості допоміжних речей та входять в опис нерухомого майна, що належить позивачу та складає з ним єдине ціле, а тому на них розповсюджуються норми законодавства про неприпустимість обмеження права власності.

Також, обґрунтовано суд першої інстанції прийшов до висновку, що не підлягають до задоволення також і вимоги до відповідача-1, оскільки останній використовує автостоянку згідно її цільового призначення на підставі договору про співпрацю від 05.09.2009 р., укладеного із відповідачем-2, який є чинним і у матеріалах справи відсутні будь-які докази про протилежне.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Позивачем не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що прийняте судом першої інстанції та позивачем рішення, прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р. у даній справі № 914/4407/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. ОСОБА_7 набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду Львівської області.

ОСОБА_8Матущак

судді О.П.Дубник

ОСОБА_9