ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 914/3052/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марко Р.І.

суддів Галушко Н.А.

ОСОБА_1

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2;

від відповідача: ОСОБА_3;

розглянувши матеріали апеляційної скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, № 14-11-01488 від 02.03.2017р. (вх. № 01-05/1041/16 від 07.03.17)

на рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2017р.

у справі № 914/3052/16, суддя Блавацька-Калінська О.М.

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області, м.Львів

до відповідача: Приватного вищого навчального закладу Львівський університет бізнесу і права, м. Львів

про: стягнення 110 678,77 грн. неустойки та виселення з орендованого державного майна

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 20.02.2017р. в задоволенні позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області до Приватного вищого навчального закладу Львівський університет бізнесу і права про стягнення 110 678,77 грн. неустойки та виселення з орендованого державного майна відмовлено.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 20.02.2017р. у справі № 914/3052/16, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 14-11-01488 від 02.03.2017р. (вх. № 01-05/1041/16 від 07.03.17), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2017р. у даній справі скасувати, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права та неповного зясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити повністю.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що судом першої інстанції до уваги не взято рішення Господарського суду Львівської області по справі № 914/1937/16 від 04.10.2016р., яким встановлено по даних спірних правовідносинах преюдиційний факт, а саме: договір № 114 від 26.07.2012 р. припинив свою дію у звязку із закінченням терміну на який його було укладено, тобто 24.07.2015р.

Скаржник також стверджує, що відповідачем не повернуто майно в термін встановлений нормами чинного законодавства, тому орендодавцем нараховано орендарю неустойка в порядку ст. 785 ЦК України за період з 30.07.2015р. по жовтень 2016р. включно.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями КП Документообіг господарських судів, 07.03.2017р. справу за № 914/3052/16 розподілено до розгляду судді доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Галушко Н.А. та Орищин Г.В.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017р. апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 20.03.2017р.

В порядку ст.77 ГПК України розгляд справи відкладався до 04.04.2017р. з підстав, викладених в ухвалі Львівського апеляційного господарського суду від 20.03.2017р.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2017р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні від 04.04.2017 р. представники сторін надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 04.04.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги слід задоволити частково, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 26.07.2012р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області (орендодавець) та Приватним вищим навчальним закладом Львівський університет бізнесу і права (орендар) укладено договір оренди нерухомого майна державного №114, відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - вбудовані нежитлові приміщення №№ І,ІІ на першому поверсі та №№33-49, І, частина ІІ на другому поверсі адміністративної будівлі літ.А-3 загальною площею 290,4кв.м. (реєстровий №21560045.1400.АААЖЕЕ437), що знаходяться за адресою: Львівська область, м.Старий Самбір, вул.Л.Галицького, 61 (далі майно), що перебуває на балансі Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта (далі балансоутримувач), вартість якого визначена звітом про оцінку майна станом на 31.01.2012р. і становить за незалежною оцінкою 375 900,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п.1.2. договору, майно передається в оренду з метою розміщення приватного навчального закладу.

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передавання майна (п.2.1. договору).

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995р. №786, і становить без ПДВ за базовий місяць оренди березень 2012р. 3 148,18 грн. Орендна плата за перший (повний) місяць оренди березень 2009р. визначається шляхом коригування орендної плати липень 2012р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць оренди березень 2012р. на індекси інфляції за квітень, травень, червень, липень 2012р. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць (п.3.1, п.3.3 договору).

Згідно з п. 3.6 договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісяця, не пізніше 10 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж у наступному співвідношенні: 70% до державного бюджету на рахунок, визначений Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області, 30% на рахунок балансоутримувача.

У разі припинення або розірвання договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передвання включно (п. 3.11 договору).

Пунктом 10.5. договору передбачено, що у разі, якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка обєкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди проводиться оцінка обєкта оренди.

Відповідно до п.10.1 договору, що договір оренди укладається строком на 2 роки 364 дні, що діє з 26.07.2012р. до 24.07.2015р.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору. Чинність договору припиняється внаслідок: закінчення строку, загибелі орендованого майна, достроково за взаємною згодою сторін або за рішенням суду, банкрутства орендаря, ліквідації орендаря-юридичної особи. (п.10.4 п. 10.7 договору).

Як встановлено судом, у зв'язку із закінченням строку дії вказаного договору відповідач листом від 04.06.2015р. №26 звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області в якому просив продовжити термін дії договору оренди державного майна №114 від 26.07.2012р. та гарантував оплату за проведення експертної оцінки, а також надав копію дозволу УДППЗ "Укрпошта" (балансоутримувача) на продовження терміну дії договору (лист №412-483 від 25.05.2015р.).

17.08.2015р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області, Приватним вищим навчальним закладом Львівський університет бізнесу і права та Товариством з обмеженою відповідальністю Інвестиційна група Захід укладено договір №263/15 на проведення оцінки спірного майна. 04.09.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю Інвестиційна група Захід, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Львівській області та ПВНЗ Львівський університет бізнесу та права підписано акт прийому-передачі робіт з оцінки майна (обєкта оренди).

Згідно до висновку вартість спірного майна за результатами оцінки становить 1 437 000,00 грн.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 04.10.2016р. у справі №914/1937/16 відмовлено РВ ФДМУ по Л/о у задоволенні позову про визнання укладеним з 25.07.2015р. договору про внесення змін до договору оренди нерухомого державного майна від 26.07.2012р. за №114.

Підставами відмови у позові слугувало зокрема те, що перед продовженням договору оренди №114 від 26.07.2012р. було обовязковим проведення нової оцінки вартості спірного майна, однак така проведена лише 20.08.2015р. Пропозиції про внесення змін до договору від 26.07.2012р. за №114 орендодавцем скеровані на адресу відповідача 24.09.2015 р.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що договір №114 від 26.07.2012р. продовжив свою дію в силу приписів ст.17 Закону України Про оренду державного та комунального майна та п. 10.4 договору, та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як уже було вищенаведено та встановлено судом, 26.07.2012р. між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна державного №114. Відповідно до умов договору позивач передав, а орендар прийняв в строкове платне користування державне нерухоме майно вбудовані нежитлові приміщення №№ І,ІІ на першому поверсі та №№33-49, І, частина ІІ на другому поверсі адміністративної будівлі літ.А-3 загальною площею 290,4кв.м. (реєстровий №21560045.1400.АААЖЕЕ437), що знаходяться за адресою: Львівська область, м.Старий Самбір, вул.Л.Галицького, 61 (далі майно), що перебуває на балансі Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта (далі балансоутримувач), вартість якого визначена звітом про оцінку майна станом на 31.01.2012р. і становить за незалежною оцінкою 375 900,00 грн. без ПДВ.

Пунктом 10.1 договору оренди державного майна встановлено, що він укладається строком на 2 роки 364 дні, що діє з 26.07.2012р. до 24.07.2015р.

Статтею 509 ЦК України унормовано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В силу положень статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За змістом частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 6 ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 284 ГК України строк договору оренди визначається за погодженням сторін.

Крім цього, ст. 764 Цивільного кодексу України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Як зазначено в підпункті 4.1 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", зі змісту статей 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, частини другої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Судова колегія зазначає, що питання дії договору оренди було предметом дослідження Господарським судом Львівської області в рішенні від 04.10.2016р. у справі № 914/1937/16. Так, у зазначеному рішенні судом встановлено, що відповідно до змісту листування сторін, поданих доказів та наданих пояснень вбачається, що у позивача станом на момент закінчення терміну дії договору були заперечення, щодо погодження продовження строку дії договору оренди на той самий строк та на тих самих умовах, оскільки погодження щодо терміну дії договору мало місце лише на один рік. Як вбачається із матеріалів справи, сторонами також не дотримано порядку передбаченого п.10.5 договору та п.2 Методики оцінки об'єктів оренди, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 629 від 10.08.1995р.) щодо проведення оцінки саме перед продовженням (поновленням) договору оренди. Доказів проведення такої оцінки перед продовженням (поновленням) договору та протягом місяця після закінчення терміну дії договору сторонами не представлено. Із змісту звіту, висновків про незалежну оцінку спірного обєкта оренди та надіслані пропозиції щодо зміни умов договору зокрема в частині розміру орендної плати, вбачається що у позивача також існують заперечення, щодо таких істотних умов договору, як вартість обєкта оренди та розмір орендної плати, за даних обставин вбачається, що сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору зокрема, вартості обєкта оренди, розміру орендної плати та мають заперечення щодо строку продовження дії договору. Відтак, за даних обставин, та враховуючи не оформлення сторонами додатковим договором продовження терміну дії договору, договір не може вважатися продовженим на той самий строк і на тих самих умовах. Враховуючи дані обставини, договір №114 від 26.07.2012р. припинив свою дію у зв'язку із закінченням терміну на який його було укладено, тобто 24.07.2015р.

Рішення у встановленому законом порядку не оскаржувалося та набрало законної сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Щодо преюдиційності встановленої обставини суд апеляційної інстанції зазначає наступне:

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії.

Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Немає винятків стосовно преюдиціальності фактів, що не входили у предмет доказування в раніше розглянутій справі. Якщо суд помилково включив факт у предмет доказування, це не позбавляє його властивостей преюдиціального факту в розгляді іншої справи. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до п.2.6 Постанови Пленуму ВГС України №18 від 26 грудня 2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, станом на момент розгляду справи, укладений між сторонами договір №114 від 26.07.2012р. припинив свою дію у звязку із закінченням терміну на який його було укладено.

Отже, встановлені під час розгляду справи №914/1937/16 факти стосовно припинення договору оренди з 24.07.2015, які покладені в основу відповідного судового рішення про визнання укладеним з 25.07.2015р. договору про внесення змін до договору оренди нерухомого державного майна від 26.07.2012р. №114, вважаються встановленими і не потребують повторного доказування.

Враховуючи ту обставину, що Договір припинив свою дію, вимоги позивача про звільнення обєкта оренди шляхом виселення відповідача з орендованого державного нерухомого майна - вбудовані нежитлові приміщення №№ І,ІІ на першому поверсі та №№33-49, І, частина ІІ на другому поверсі адміністративної будівлі літ.А-3 загальною площею 290,4кв.м. (реєстровий №21560045.1400.АААЖЕЕ437), що знаходяться за адресою: Львівська область, м.Старий Самбір, вул.Л.Галицького, 61, є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Поряд з тим, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на належне виконання останнім своїх обовязків за договором, оскільки, вказане не може слугувати підставою для продовження користування відповідачем спірним приміщенням на законних підставах, оскільки договір оренди припинив свою дію.

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки в розмірі 110 678,77 грн., колегія суддів вважає таку вимогу необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України, передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної облікової плати за користування річчю за час прострочення.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у своїх висновках щодо застосування ч.2 ст. 785 Цивільного кодексу України зазначав, що для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно не виконав цього обов'язку (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі N 3-70гс14).

При цьому, обов'язковою і необхідною умовою для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, відповідно до вимог ст. 614 ЦК України є наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 2 вересня 2014 р. у справі N 3-85гс14).

Проте, до закінчення строку дії Договору і протягом місяця після закінчення цього строку заперечень орендодавця щодо продовження договору на новий строк суду не представлено, натомість позивачем 24.09.2015р. на адресу відповідача скеровано пропозиції про внесення змін до договору від 26.07.2012р. за №114. При цьому відповідач своєчасно і в повному обсязі сплачував плату за фактичне використання приміщення.

Колегія суддів враховує, що одночасне зарахування орендної плати, яка сплачувалося стороною за фактичне використання приміщення, та стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, означатиме покладання на орендаря тягаря подвійної цивільно-правової відповідальності, що вочевидь суперечить приписам п.6 ст.3 та ч.3 ст.509 ЦК України, згідно яких зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

З врахуванням вищенаведеного, позовні вимоги про стягнення неустойки є необґрунтованими, оскільки позивач, заявивши позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки, у звязку з неповерненням обєкта оренди, не довів перед судом належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, вини відповідача, які є обовязковими і необхідними умовами для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Відповідно до положень ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду прийшла до висновку про часткову невідповідність рішення господарського суду Львівської області в частині виселення з орендованого державного майна, а в решті рішення є таким що відповідає вимогам чинного законодавства, матеріалам та обставинам справи.

За визначенням ст. 8 Закону України "Про судовий збір" враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

За змістом п. 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N7 "Про деякі питання практики застосування розділу УІ Господарського процесуального кодексу України" (з наступними змінами і доповненнями) єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін. Особа, яка заявляє клопотання про відстрочення чи розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру або звільнення від сплати, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Як вказано в інформаційному листі Вищого господарського суду України від 12 листопада 2015 року за №01-06/2093/15, питання про відстрочення, розстрочення сплати судового збору, зменшення розміру судового збору або звільнення від його сплати з питань майнового стану сторони вирішується судом в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та обґрунтованості доводів сторони належними і допустимими доказами того факту, що її (сторони) майновий стан перешкоджає сплаті нею судового збору в установленому порядку і розмірі, а також на засадах рівності всіх учасників судового процесу (в тому числі й органів державної влади) перед законом і судом.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.03.2017р. задоволено клопотання позивача, щодо відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Тому, колегія суддів вважає за необхідне покласти на позивача судовий збір за перегляд рішення господарського суду Львівської області в апеляційному порядку, оскільки скаржником не подано суду належних доказів сплати судового збору в частині щодо зарахування останнього до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись, ст. ст. 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

п о с т а н о в и в:

1. Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області, № 14-11-01488 від 02.03.2017р. задоволити частково.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 20.02.2017р. у справі №914/3052/16 скасувати в частині відмови у позові про виселення з орендованого державного майна, в цій частині прийняти нове рішення яким позов задоволити.

Виселити Приватний вищий навчальний заклад "Львівський університет бізнесу і права" з орендованого державного майна вбудованих нежитлових приміщень №№ І,ІІ на першому поверсі та №№33-49, І, частина ІІ на другому поверсі адміністративної будівлі літ.А-3 загальною площею 290,4кв.м., що знаходяться за адресою: Львівська область, м.Старий Самбір, вул.Л.Галицького, 61.

3. В решті рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

4. Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області (м.Львів, вул. Січових Стрільців, буд.3; ) в дохід Державного бюджету України (отримувач коштів-УДКСУ у Личаківському районі м. Львова, код отримувача - 38007620, банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача -825014, рахунок отримувача 2006, код класифікації доходів бюджету - 22030101) 3 341, 99 грн. судового збору.

5. Стягнути з Приватного вищого навчального закладу Львівський університет бізнесу і права (79021, м. Львів, вул.. Кульпарківська, 99, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області (м.Львів, вул. Січових Стрільців, буд.3; ) 1 378 грн. судового збору за розгляд в суді першої інстанції.

6. Стягнути з Приватного вищого навчального закладу Львівський університет бізнесу і права (79021, м. Львів, вул. Кульпарківська, 99, ) на користь Регіонального відділення Фонду державного майна по Львівській області (м.Львів, вул. Січових Стрільців, буд.3; ) 1 515 грн. судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку.

7. Господарському суду Львівської області видати відповідні накази.

8. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

9. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 05.04.2017р.

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Галушко Н.А.

Суддя Орищин Г.В.