РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа №910/1823/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрогідравліка"

до Державного підприємства "Макіїввугілля"

про стягнення 52 961,66 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Михайлов А.Л. - за довіреністю б/н від 09.03.2017 р.;

від відповідача: Вакуленко О.М. - в.о. генерального директора за наказом № 185-к/к від 26.11.2015

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Електрогідравліка" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Державного підприємства «Макіїввугілля» про стягнення 52 961,66 грн., а саме 30 392,07 грн. основного боргу, 2 298,12 грн. процентів річних та 20 271,47 грн. інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору поставки № 5/14401 від 18.04.2014 р. в частині своєчасної та повної оплати поставленої за договором продукції, в зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції, які позивач просить суд стягнути з відповідача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 року позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 14.03.2017 року.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання до суду не надходило.

В судове засідання 14.03.2017 року представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 463.

Про поважні причини неявки представника відповідача в судове засідання суд не повідомлено.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - постанова № 18) за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Провадження у справі порушено ухвалою від 10.02.2017 року, що свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду справи, подання суду відзиву на позов, доказів в обґрунтування своєї позиції, в разі їх наявності.

З огляду на вищевикладене, відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 14.03.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 14.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Електрогідравліка" (далі по тексту - постачальник, позивач) та Державним підприємством «Макіїввугілля» (далі по тексту - відповідач, покупець) укладено Договір поставки № 5/14401 (далі по тексту - Договір), за умовами п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати у власність, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити продукцію: ремонтний набір для ремонту кабелю.

Умови поставки продукції визначені сторонами в розділі 2 Договору. Так, згідно п. 2.1 вказаного розділу продукція або її окрема партія має бути поставлена постачальником в строк 10 днів з моменту отримання заявки від покупця на умовах EXW (Інкотермс 2000) склад продавця.

Строк поставки продукції: 2014 р. (п.2.2 Договору).

При цьому кількість продукції, згідно п.1.2 Договору, визначається згідно специфікації.

За умовами п.4.1 Договору постачальник гарантує якість, надійність та комплектність продукції, що їм постачається.

Відповідно до п.2.3 Договору продукція, поставлена за даним Договором, приймається покупцем за наявності наступних документів: податкової накладної, товарної накладної, рахунку - фактури, сертифіката якості.

У відповідності до п. 3.1 Договору ціна одиниці продукції: згідно специфікації.

Так, на виконання умов Договору сторонами узгоджені та підписані специфікації до Договору, а саме: на суму 5965,80 грн. строком поставки май 2014 р., на суму 3264,44 грн. строком поставки червень 2014 р., на суму 5752,785 грн. - червень 2014 р. відповідно, на суму 7617,04 грн. - липень 2014 р., на суму 17 835,96 грн. - липень 2014 р., на суму 10881,48 грн. - липень 2014 р. (три аналогічні) тощо.

Датою поставки продукції буде вважатись дата прийняття продукції на склад покупця. Право власності на продукцію переходить до покупця з моменту її прийняття (п.2.4 Договору).

Згідно п.п. 3.2, 3.3 Договору загальна сума Договору складає 99 000,00 грн., в т.ч. ПДВ; розрахунки за продукцію здійснюються шляхом оплати за фактом поставки на протязі 10 днів.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов вказаного Договору позивачем поставлено та передано у власність відповідача, а відповідачем прийнято продукцію (ремонтних наборів РН-3 у кількості 59 штук, ремонтних наборів РН-2 - 10 штук, ремонтних наборів НР-1 - 21 штука) на загальну суму 73080,43 грн. з ПДВ, що підтверджується підписаними між сторонами видатковими накладними: № 96 від 22.05.2014 р. на суму 5 965,80 грн., № 106 від 06.04.2014 р. на суму 5 752,75 грн., № 126 від 27.04.2014 р. на суму 3 264,44 грн., № 128 від 03.07.2014 р. на суму 7 617,04 грн., № 129 від 04.07.2014 р. на суму 17 835,96 грн., № 133 від 07.07.2014 р. на суму 10 881,48 грн., № 136 від 09.07.2014 р. на суму 10 881,48 грн., № 138 від 14.07.2014 р. на суму 10 881,48 грн., копії яких містяться в матеріалах справи.

При цьому судом встановлено, що факт отримання продукції відповідачем підтверджується підписами уповноважених представників Державного підприємства «Макіїввугілля» на зазначених видаткових накладних, повноваження яких на отримання продукції за видатковими накладними підтверджуються відповідними довіреностями ДП «Макіїввугілля» , а саме: № 1797 від 22.05.2014 р. строком дії до 31.05.2014 р., № 1940 від 06.06.2014 р. строком дії до 15.07.2014 р., № 2227 від 27.06.2014 р. строком дії до 06.07.2014 р., № 2276 від 03.07.2014 р. строком дії до 03.07.2014 р., № 2277 від 03.07.2014 р. строком дії до 12.07.2014 р., № 2317 від 07.07.2014 р. строком дії до 16.07.2014 р., № 2336 від 09.07.2014 р. строком дії до 17.07.2014 р.. № 2373 від 14.07.2014 р. строком дії до 23.07.2014 р.

Заперечень щодо факту поставки продукції за вказаними видатковими накладними відповідачем суду не надано.

Доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки продукції у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій або актів розбіжностей щодо поставленої продукції від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Електрогідравліка" умов Договору з боку відповідача відсутні.

Згідно з п. 1 Інформаційного листа ВГСУ «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 «підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України».

Окрім того, як встановлено судом, в матеріалах справи наявні копії виставлених постачальником на виконання умов Договору поставки № 5/14401 від 18.04.2014 р. рахунків на оплату поставки продукції: № 159 від 22.05.2014 р. на суму 23 513,16 грн., № 204 від 27.04.2014 р. на суму 3 264,44 грн., № 205 від 03.07.2014 р. на суму 7 617,04 грн., № 206 від 03.07.2014 р. на суму 17 835,96 грн., № 210 від 07.07.2014 р. на суму 10 881,48 грн., № 212 від 09.07.2014 р. на суму 10 881,48 грн., № 217 від 14.07.2014 р. на суму 10 881,48 грн.

В свою чергу відповідачем у відповідності до умов Договору було здійснено часткову оплату поставленої позивачем продукції на суму 42 688,36 грн. з посиланням на Договір поставки № 5/14401 від 18.04.2014 р., що підтверджується копіями відповідних платіжних доручень: № 880 від 04.07.2014 р. на суму 17 835,96 грн., № 8923 від 08.07.2014 р. на суму 9852,40 грн., № 98719 від 11.07.2014 р. на суму 15 000,00 грн., тобто залишок неоплаченої вартості продукції становить 30 392,07 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо оплати вартості отриманої продукції відповідно до умов Договору, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 30 392,07 грн., яку позивач і просив стягнути в поданій суду позовній заяві.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (частина 2 наведеної норми).

Зокрема, обов'язок з оплати поставленої продукції передбачений умовами розділу 3 Договору.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, поставив та передав у власність відповідача продукцію за відповідну плату згідно умов Договору, а відповідач в порушення умов Договору не сплатив на користь позивача повну вартість отриманої продукції, та має перед позивачем заборгованість з оплати частини останньої в розмірі 30 392,07 грн.

В свою чергу у зв'язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати поставленої продукції та з метою досудового врегулювання спору позивач звертався на адресу відповідача з претензією № 09/12-16 від 09.12.2016 р. щодо сплати заборгованості за поставлену за Договором продукцію в сумі 30 392,07 грн., факт надсилання якої та отримання ДП «Макіїввугілля» 22.12.2016 підтверджується наявними в матеріалах справи копіями опису фіскальних чеків № від 09.12.2016 р. та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 700.

Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Згідно частини першої статті 96 ЦК юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору поставки № 5/14401 від 18.04.2014 року або його окремих положень суду не надано.

Зважаючи на встановлені обставини справи та приписи вищевикладених правових норм, а також оскільки на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 32 392,07 грн. (суми заборгованості за Договором поставки № 5/14401 від 18 червня 2014 року), нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно пункту 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Так, матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов Договору у визначений строк повну оплату поставленої продукції не здійснив належним чином, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

Таким чином, оскільки відповідачем допущено порушення зобов'язання щодо своєчасної оплати повної вартості переданої за Договором продукції позивачем на підставі ст. 625 ГПК України здійснено нарахування процентів річних в сумі 2298,12 грн. за період з 25.07.2014р. по 30.01.2017 р. та втрат від інфляції в сумі 20 271,47 грн. за період 01.08.2014 р. - 31.12.2016 р., які позивач просить суд стягнути з відповідача згідно наданих розрахунків.

Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Цивільного кодексу України, законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Згідно ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно пунктів 3.1. та 3.2. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 17 грудня 2013 року №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно з п. 4.1. Постанови №14 сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 23.01.12 р. у справі № 37/64, постанова від 01.10.14 р. у справі № 6-113цс14).

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних с способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64). За таких обставин, на відміну від пені, 3% річних та інфляційні втрати розраховуються за весь період прострочення, а не за шість місяців.

В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних в сумі 2298,12 грн. за несвоєчасне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати поставленої за Договором продукції відповідають вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та Договору і є арифметично вірними, а тому вказані вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних підлягають задоволенню в розмірі визначеному позивачем, а саме 2298,12 грн. процентів річних.

При цьому розмір втрат від інфляції, перерахований судом у відповідності до умов Договору та приписів чинного законодавства в межах визначеного позивачем періоду становить 24164,92 грн., а отже є більшим, ніж заявлено до стягнення позивачем. Проте, приймаючи до уваги пред'явлення позивачем до стягнення втрат від інфляції в сумі 20271,47 грн., виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині стягнення інфляційних нарахувань, тому позовні вимоги в частині втрат від інфляції за несвоєчасну оплату поставленої продукції підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, а саме 20271,47 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на відповідача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Державного підприємства «Макіїввугілля» (02088, м. Київ, вул. Промислова, 10; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електрогідравліка" (83058, м. Донецьк, вул. Лівобережна, 57 (адреса для листування: 69035, м. Запоріжжя, пров. Кам'яний, 8, оф. 15; ) 30 392 (тридцять тисяч триста дев'яносто дві) грн. 07 коп. основного боргу, 2298 (дві тисячі двісті дев'яносто вісім) грн. 12 коп. процентів річних, 20 271 (двадцять тисяч двісті сімдесят одну) грн. 47 грн. інфляційних нарахувань, 1600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. судового збору.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 05.04.2017 року.