ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа № 911/602/17

За позовом Приватного підприємства СБ Плюс

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Комплекс Агромарс

про стягнення 1 107 286,20грн

Суддя С.І.Чонгова

Представники:

від позивача: ОСОБА_2 (довіреність №1 від 28.02.2017);

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ: Приватне підприємство СБ Плюс (далі ПП СБ Плюс) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Комплекс Агромарс (далі ТОВ Комплекс Агромарс) про стягнення 1 107 286,20у т.ч.:

- 911638,00грн основна заборгованість.

- 114 881,29грнгрн пеня за період з 15.07.2016 по 28.02.2017;

- 12 853,00грн 3% річних за період з 15.07.2016 по 28.02.2017;

- 67913,91грн втрат від інфляції за період липень 2016 лютий 2017.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на порушення відповідачем зобовязань за договором поставки №678/2015/КАМ/0 від 29.09.2015, в частині оплати за поставлений товар у встановлений договором строк.

Відповідач у справі ТОВ Комплекс Агромарс документально обґрунтованого відзиву на позов не подано.

У судовому засіданні 20.03.2017 за судом оголошено перерву до 03.04.2017, так за твердженням відповідача, останнім ведуться переговори з позивачем щодо можливості укладення у даній справі мирової угоди.

30.03.2017 відповідачем подано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у якому заявник просить суд розгляд даної справи відкласти та не розглядати справу без участі представника відповідача. Вказане клопотання мотивоване неможливістю направлення повноважного представника відповідача, у звязку з участю останнього під час розгляду іншої справи.

Розглянувши подане клопотання відповідача суд відмовляє в його задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 28 ГПК України, справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника. Керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають до господарського суду документи, що посвідчують їх посадове становище. Представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства. Таким чином, представник відповідача, який на час розгляду даної справи приймає участь в іншому судовому засіданні, не є єдиним можливим законним представником, за відсутності якого справа не може бути розглянута.

Таким чином, враховуючи, що представник відповідача, який приймає участь під час розгляду іншої справи не є єдиним представником відповідача, а також зважаючи, що відповідач не був позбавлений можливості надати суду документально обґрунтовані письмові пояснення/заперечення щодо позовних вимог у даній справі та контррозрахунок суми позову, а також зважаючи, що між сторонами не досягнута можливість щодо укладення мирової угоди, про яку зазначав представник відповідача на попередньому судовому засіаднні, в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи суд відмовляє.

Дослідивши матеріали справи, подані письмові пояснення та докази, заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

29.09.2015 між ПП СБ Плюс (далі постачальник) та ТОВ Комплекс Агромарс в особі філії Київкомбікорм (далі покупець) укладено договір №678/2015/КАМ/О поставки (а.с.46-52, далі договір).

Укладений сторонами договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобовязань, а саме майново-господарських зобовязань в силу ст. ст. 173, 174, ч. 1 ст. 175 ГК України.

За умовами такого договору, постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобовязується прийняти цей товар і своєчасно здійснити його оплату (п. 1.1 договору).

Згідно п. 1.2 договору, договору предметом даного договору є зернові культури: кукурудза та пшениця, що надалі іменується - товар і зазначається у рахунках-фактурах на кожну окрему партію.

Вартість одиниці і загальна кількість товару визначається рахунками-фактурами на кожну окрему партію товару. Ціни на товар, що поставляється постачальником за договором, зафіксовані в національній валюті України гривні. Оплата товарів покупцем проводиться в порядку 100 % після оплати за товар шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника протягом 7 календарних днів з дати поставки товару та підписання сторонами видаткових накладних (п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору).

Відповідно до п. 9.1 договору, вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань за договором.

Якщо за 20 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявить про його розірвання, то договір вважатиметься пролонгованим на 1 рік (п. 9.2 договору).

Як встановлено під час розгляду справи, на виконання умов договору позивачем в період з 01.10.2015 по 12.10.2016 відповідно видаткових накладних (т.1 а.с.53-т.2 а.с.192) поставлявся відповідачу товар на суму 7 009 394,60грн.

Як зазначає позивач, відповідач за поставлений товар здійснив частковий розрахунок, а саме сплатив 16 097 756,60грн, що підтверджується виписками з рахунку (т.2 а.с.196-т.3 а.с.214).

Предметом спору у даній справі є наявність у відповідача обовязку оплатити заборгованість за поставлений товар, а також застосування до відповідача відповідальності, встановленої договором, а також чинним законодавством за порушення зобовязання.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

Згідно до ч.1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Так, в силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено ч.1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правило, визначене відповідною нормою, також встановлено ст. 712 ЦК України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч.2 ст.712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 692 ЦК України, яка регулює порядок оплати товару за договором купівлі-продажу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Проте, сторонами в договорі змінено загальне правило, так розрахунок за товар проводиться протягом 7 календарного дня з дати поставки.

В звязку з нездійсненням відповідачем оплати, у встановлені договором строки, позивач 08.11.2016 звернувся до відповідача з претензією від 08.11.2016 (т.2 а.с.193-194), яка отримана відповідачем 21.11.2016, відповідно до якої вимагав сплатити заборгованість за отриманий товар в розмірі 1 103 908,00грн.

Як вказує позивач, відповідачем 08.11.2016 здійснено часткову оплату товару на суму 96 390,00грн та 14.11.2016 на суму 95 880,00грн, проте товар на суму 911 638,00грн лишається неоплаченим відповідачем.

Відповідачем під час розгляду справи не надано доказів оплати товару на суму 911 638,00грн, з огляду на що, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення основного боргу в розмірі 911 638,00грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача 67 913,91грн втрат від інфляції за загальний період з липень 2016 лютий 2017 та 12 853,00грн 3% річних за загальний період з 15.07.2016 по 28.02.2017.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних суд зазначає, що за розрахунком суду за заявлені позивачем період у суду розмір інфляційних втрат та 3% річних складає більшу суму ніж заявлено позивачем, проте, враховуючи, що у суду відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 67 913,91грн втрат від інфляції та 12 853,00грн 3% річних підлягають задоволенню саме в заявленому позивачем розмірі.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача 114 881,29грн пені за загальний період з 15.07.2016 по 28.02.2017.

В силу ч. ст. 216, ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій є вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання. Одним з видів господарських санкцій, згідно ч.2 ст.217 ГК України, є штрафні санкції, до яких віднесені, у т.ч. штраф та пеня (ч.1 ст.230 ГК України).

Як визначено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, згідно з п.2 ч.1 цієї норми, сплата неустойки.

Пунктом 6.3 договору покупець за порушення строків оплати товару, визначених п.4.3 договору, сплачує на вимогу постачальника пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення за кожен день прострочення від вартості неоплаченого товару.

Проте, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд зазначає, що нарахування пені за видатковою накладною від 07.07.2016 №РН-1607076, від 01.08.2016 №РН-1608013, від 03.08.2016 №РН-1608034, здійснено за 185 днів, тобто в строк що перевищує обмеження встановлені п.6 ст. 232 ГК України, за приписами якої нарахування штрафних санкцій, якщо інше не передбачено договором припиняється через 6 місяців, від дня коли зобовязання має бути виконано, крім того, за видатковою накладною від 31.07.2016 №РН-1607311 позивачем невірно визначено початкову дату прострочення відповідачем зобовязань з оплати товару, позаяк, відповідно до ч.5 ст.254 ЦК України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Отже, у тому випадку, коли останній день семиденного строку, встановленого договором для виконання зобовязання, припадає на неробочий, вихідний або святковий день, днем закінчення строку виконання зобовязання з оплати вважається перший за ним робочий день.

Так, за розрахунком суду, з врахуванням обмежень встановлених п.6 ст. 232 ГК України та коректним визначенням початкових дат прострочення відповідачем зобовязань з оплати товару, розмір пені становить 114 519,03грн.

В задоволенні вимог про стягнення 362,26грн пені в задоволенні позову суд відмовляє.

В силу ст. 49 ГПК України, судові витрати, понесені позивачем у звязку з оплатою позову судовим збором, підлягають частковому відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, у розмірі 16 603,86грн.

Керуючись ст. ст. 49, 82-84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Комплекс Агромарс на користь Приватного підприємства СБ Плюс 911 638,00грн основної заборгованості, 114 519,03грн пені, 12 853,00грн 3% річних, 67 913,91грн інфляційних втрат, 16 603,86грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату позову судовим збором.

3. В частині стягнення 362,26грн пені в задоволенні позову відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено 10.04.2017

Суддя С.І. Чонгова