КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа№ 910/21464/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Зубець Л.П.

Мартюк А.І.

при секретарі Волуйко Т.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Давидова О.М. за довіреністю №УХП-06/02/17 від 06.02.2017;

від відповідача: Соколовська К.П. за довіреністю №398 від 23.08.2016;

від третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола"

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.02.2017

у справі № 910/21464/16 (головуючий суддя Трофименко Т.Ю.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола"

до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК"

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю "Експансія"

про визнання недійсними договорів про внесення змін до договору поруки

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК" про визнання недійсними договорів про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/131к-07/П-03 від 17.09.2010, а саме: № 4 від 21.11.2013; № 5 від 13.03.2014; № 6 від 06.05.2014; № 07 від 30.07.2014; № 8 від 12.09.2014№ 09 від 06.10.2014 та № 10 від 25.11.2014.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі №910/21464/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було всебічно, повно та об'єктивно розглянуто в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, суд допустив довільне тлумачення умов договору, що призвело до порушення норм процесуального права, також судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 03.04.2017.

Третя особа явку представників у судове засідання 03.04.2017 не забезпечила, не повідомивши про причини, хоча була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників позивача.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

13.04.2007 між ЗАТ "Внєшторгбанк (Україна)", правонаступником якого є відповідач - Публічне акціонерне товариство "ВТБ Банк", як Кредитором, та третьою особою - ТОВ "Експансія", як Позичальником, було укладено Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 7 000 000,00 доларів США (Кредит), а Позичальник зобов'язався повернути Кредит в термін, передбачений Кредитним договором та сплатити суму процентів, передбачених Кредитним договором.

17.09.2010 між позивачем - ТОВ "У Хромого Пола", як поручителем, та відповідачем, було укладено Договір поруки № 10-0604/13ІК-07/П-03 (далі - Договір поруки), згідно з умовами якого позивач поручився перед відповідачем за виконання позичальником зобов'язань по Кредитному договору.

У подальшому неодноразово між відповідачем, як кредитором, та ТОВ "Експансія", як позичальником, були укладені Договори про внесення змін до Кредитного договору, в тому числі й в частині зміни розміру процентів за користування та строку користування кредитними коштами.

В свою чергу, між відповідачем та позивачем були укладені відповідні Договори про внесення змін до Договору поруки.

Відповідно до пункту 2.1. Договору поруки, з урахуванням внесених змін, сторони визначили, що у випадку порушення Позичальником взятих на себе зобов'язань за Кредитним договором поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за Кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань.

Згідно з пунктом 7.4. Кредитного договору банк та позичальник узгодили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником більш, ніж на 10% (десять) відсотків зобов'язання, визначеного п. 4.3.11. цього Договору, банк має право застосувати до позичальника договірну санкцію, а позичальник зобов'язаний сплатити її банку у розмірі 0.00278% (нуль цілих двісті сімдесят вісім стотисячних) відсотків від заборгованості за кредитом на кожну дату розрахункового періоду проведення чистих кредитових оборотів (за кожен календарний день) періоду невиконання відповідно до умов п. 4.3.11.2 цього Договору. При цьому розмір зобов'язань позичальника, визначений п. 4.3.11. цього Договору, приймається для розрахунку як 100% (сто) відсотків. Сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ в період для застосування договірної санкції.

Відповідно до п. 5.2. Договору поруки передбачено, що строк та умови виконання цього Договору можуть переглянуті за письмовою згодою сторін.

У пункті 7.12. Кредитного договору, в редакції Договору про внесення змін № 15 від 30.11.2011, сторони погодили, що позовна давність до вимог про сплату Штрафних санкцій та договірних санкцій, визначених пп. 7.1. - 7.10. цього Договору, становить 1 (один) рік.

Загальними зборами ТОВ "У Хромого Пола", який є поручителем, попередньо було прийнято рішення про внесення змін до Договору поруки щодо зміни умов кредитування по Кредитному договору (протокол № 5/11 від 28.11.2011).

30.11.2011 р. сторонами Кредитного договору було укладено Договір №15 про внесення змін до Кредитного договору, яким внесено зміни до Кредитного договору, погоджено строк позовної давності до вимог про сплату штрафних та договірних санкцій, що становить 1 рік.

11.09.2013 Договором № 18 було внесено зміни до Кредитного договору в частині збільшення строку позовної давності на 18 місяців.

21.11.2013 сторонами Договору поруки було укладено Договір № 4 про внесення змін до Договору поруки, яким внесено зміни в пункт 1 "Визначення термінів" Договору поруки та включено Договір № 18 від 11.09.2013 року про внесення змін до Кредитного договору.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що змінивши строки позовної давності Договором № 18 від 11.09.2013 банк та позичальник змінили умови основного зобов'язання, що призвело до збільшення розміру таких санкцій (неустойки) за порушення умов Кредитного договору та, відповідно, до збільшення обсягу відповідальності поручителя. В той же час, при укладенні 11.09.2013 Договору про внесення до Кредитного договору, письмової згоди на збільшення строку позовної давності до вимог про сплату штрафних санкцій, а отже і на збільшення обсягу відповідальності поручителя, на момент такої зміни у відповідних правовідносинах, банком отримано не було, в тому числі, і не було одночасно із внесенням змін до Кредитного договору внесено відповідні зміни до Договору поруки в даній частині, що свідчить про припинення поруки з 11 вересня 2013 року на підставі п. 1 ст. 559 Цивільного кодексу України, тобто з дати укладення Договору № 18 про внесення змін Кредитного договору та збільшення строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, позивач просив суд визнати недійсними всі Договори про внесення змін до Договору поруки, укладені сторонами після 11.09.2013, а саме: Договору про внесення змін № 4 від 21.11.2013, № 5 від 13.03.2014, № 6 від 06.05.2014, № 7 від 30.07.2014, № 8 від 12.09.2014, № 9 від 06.10.2014, № 10 від 25.11.2014.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позивачем не вказано підставу, з якою закон пов'язує недійсність правочину, та не надано доказів наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, в момент укладення спірних договорів, у зв'язку з чим вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Частиною 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Частиною 7 статті 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних правових наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 ЦК України.

У відповідності до норм статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про визнання недійсними договорів про внесення змін до Договору поруки.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Тобто обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Нормами статті 556 ЦК України визначено, що до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 Цивільного кодексу України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 Цивільного кодексу України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 71 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності" тощо.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Згідно з статтею 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту статей 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, термін "порука", застосований законодавцем у частині 1 статті 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Зокрема, у разі якщо поручитель під час укладення договору поруки погодив встановлення у майбутньому розміру процентної ставки за кредитним договором на підставі додаткових договорів, то таке встановлення процентної ставки за додатковими договорами не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя і не може бути підставою для припинення договору поруки згідно зі ст. 559 ЦК України (правові позиції, викладені у Постанові Верховного Суду України від 17 січня 2011 р. у справі N 3-62гс10).

Згідно з п. 1.1. Договору поруки, за цим Договором поручитель поручається перед Банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі Кредитного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому.

У розділі "Визначення термінів" Договору поруки, на момент його укладення, сторони погодили, що під "Кредитним договором" визначають Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13 квітня 2007р., укладений між Банком та Позичальником, та будь-які додаткові договори до нього (в т. ч. що збільшують боргові зобов'язання).

Договором № 3 від 30.11.2011 р. про внесення змін до Договору поруки, Позивач погодив внесення змін у розділ "Визначення термінів". "Кредитним договором" в даній редакції сторони визначили Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10-0604/131к-07 від 13 квітня 2007р., Договори, якими внесено зміни до Договору (в тому числі і Договір № 15 від 30.11.2011) та будь-які додаткові договори до нього (в т. ч. що збільшують боргові зобов 'язання).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач прийняв на себе зобов'язання відповідати солідарно з позичальником за виконання зобов'язань за Кредитним договором зі всіма змінами та доповненнями до нього які існують станом на 30.11.2011 та можуть виникнути на підставі Кредитного договору у майбутньому, з урахуванням будь-яких додаткових угод (в т.ч. що збільшують відповідальність поручителя), які будуть укладені в майбутньому в рамках Кредитного договору.

Отже, є вірним висновок місцевого господарського суду про те, що Договір поруки не припинено, а укладені між позивачем та відповідачем спірні Договори 4 від 21.11.2013, № 5 від 13.03.2014, № 6 від 06.05.2014, № 7 від 30.07.2014, № 8 від 12.09.2014, № 9 від 06.10.2014, № 10 від 25.11.2014 про внесення змін до Кредитного договору не можуть бути визнані недійсними на підставі ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 559 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи, які викладені позивачем у апеляційній скарзі, не спростовують вірних висновків суду першої інстанції.

Щодо посилань апелянта на неврахування судом першої інстанції висновків Верховного Суду України, викладених, зокрема, в постановах у справах №6-100цс12 від 26.09.2012, №6-155цс13 від 29.01.2014 тощо, то фактичні обставини даної справи суттєво відрізняються від фактичних обставин справ, за яким надані висновки Верховним Судом України.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі № 910/21464/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "У Хромого Пола" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 08.02.2017 у справі № 910/21464/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/21464/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Л.П. Зубець

А.І. Мартюк