РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" квітня 2017 р. Справа № 918/1303/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Бучинська Г.Б. ,

судді Філіпова Т.Л.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу Відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Рекорд" на рішення господарського суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року у справі №918/1303/16 (суддя Марач В.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Дніпропластавтомат"

до товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Рекорд"

про стягнення 195 728 грн 70 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, представник згідно довіреності від 19 грудня 2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, представник згідно довіреності від 05 грудня 2016 року; ОСОБА_3, представник згідно довіреності від 05 грудня 2016 року.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України. Заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Дніпропластавтомат" (надалі - Позивач ) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю фірми "Рекорд" (надалі - Відповідач) про стягнення: основного боргу в сумі 131 265 грн 83 коп.; 40 422 грн 82 коп. пені; 17 875 грн 47 коп. інфляційних; 6 164 грн 58 коп. річних.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково та стягнуто з Відповідача на користь Позивача 131 265 грн 83 коп. основного боргу; 23 443 грн 26 коп. пені; 17 234 грн 72 коп. інфляційних; 6 164 грн 58 коп. річних. Також даним судовим рішенням на Відповідача покладено судові витрати в розмірі 2 671 грн 63 коп.. В задоволенні решти позовних вимог місцевим господарським судом було відмовлено.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, з підстав, висвітлених в ній, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначив, що Позивачем в односторонньому порядку змінено умови Договору та здійснено зарахування оплати за вироби, здійснені Відповідачем, в рахунок погашення заборгованості за попередніми специфікаціями та видатковими накладними, що являється грубим порушенням пунктів 3.2, 6.1 та 6.2 Договору, статей 525, 526, 610 та 692 ЦК України.

Водночас, на переконання скаржника, судом першої інстанції не було досліджено акт звірки взаєморозрахунків, що був наданий Позивачем та Відповідачем. Дане, на його переконання, вбачається з огляду на таке:

* сума в розмірі 93 294 грн 26 коп. за товар, що був поставлений згідно видаткової накладної №2226 від 20 жовтня 2015 року (однак не передбачений Договором) було включено Позивачем в загальну суму поставки за Договором;

* за період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року Позивач поставив товару на суму 1 382 648 грн 23 коп, Відповідачем здійснено оплати на загальну суму 1 635 000 грн, у зв'язку із чим виникла переплата у розмірі 252 351 грн 77 коп.;

* за період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2016 року Позивачем не було здійснено жодної поставки, однак ним була отримана оплата від Відповідача в сумі 75 000 грн.;

* Відповідачем, 25 грудня 2015 року був проведений платіж в розмірі 100 000 грн, проте в акті звірки Позивачем дана сума розбита на 2 платежі і зі слів Позивача в односторонньому порядку зараховувалась на погашення боргів (які виникли не зрозуміло з якої поставки) і частина зараховувалась на ВН 2226 від 20 жовтня 2015 року.

Ухвалою суду від 20 березня 2017 року поновлено пропущений строк на подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання.

24 березня 2017 року на електронну адресу суду від Позивача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з дорученням забезпечити її проведення Дніпропетровському апеляційному господарському суду.

Ухвалою суду від 27 березня 2017 року клопотання Позивача задоволено, судове засідання від 12 квітня 2017 року призначено на 15:15 год. в режимі відеоконференції з дорученням забезпечити її проведення Дніпропетровському апеляційному господарському суду.

В судовому засіданні від 12 квітня 2017 року в режимі відеоконференції представники Відповідача підтримали апеляційну скаргу, та з підстав висвітлених в ній, просять її задоволити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні від 12 квітня 2017 року в режимі відеоконференції представник Позивача заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, вважає її безпідставною та необгрунтованою, а тому просить відмовити в її задоволенні, а рішення місцевого господарського суду залишити в силі.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено апеляційним судом, 10 серпня 2011 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір поставки №197 (надалі - Договір) із строком дії до 31 грудня 2016 року (з урахуванням змін згідно додаткової угоди №8 від 11 листопада 2015 року), за яким Позивач прийняв на себе зобов'язання виробити та поставити Відповідачу вироби із поліетилену, поліпропілену, полієтилентерефталату (надалі ОСОБА_4), а Відповідач - прийняти та оплатити їх в порядку, встановленому даним Договором (пункти 1.1, 6.1).

Найменування, специфічні особливості, кількість, ціна виробів, строк їх поставки та оплати визначається у Специфікаціях до Договору (пункти 1.1, 2.1, 3.1, 4.1, 5.1).

На виконання Договору поставки між Позивачем та Відповідачем була підписана Специфікація №56 від 06 жовтня 2015 року (надалі - Специфікація; а.с.27), відповідно до якої предметом поставки є наступні ОСОБА_4:

1.Плівка п/е 660 мм з малюнком Секретні Технології Універсальний 10л.

2. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Декоративні рослини 5 л.

3. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для пальм 5л.

4. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для кімнатних рослин 5 л

5. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для орхідей 5 л.

6. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Універсальний 5л.

Згідно видаткової накладної № 2226 від 20 жовтня 2015 року (надалі - Видаткова) Позивач поставив Відповідачу на загальну суму 272 621 грн 02 коп. наступні ОСОБА_4:

1.Плівка п/е 660 мм з малюнком Таврія Субстрат універсальний 10л.

2. Плівка п/е 660 мм з малюнком Субстрат для Декоративно-листяних рослин 5 л.

3. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Суміш грунтова для кімнатних рослин 5 л.

4. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для пальм 5л.

5. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для орхідей 5 л.

6. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Універсальний 5л.

ОСОБА_4 за вказаною видатковою накладною отримані представником Відповідача ОСОБА_5 на підставі довіреності №608 від 19 жовтня 2015 року (а.с. 30-31).

Враховуючи той факт, що саме у Специфікації визначаються найменування, специфічні особливості, кількість, ціна виробів, строк їх поставки, то, відповідно, належним виконанням умов Договору поставки зі сторони Позивача є поставка по Видатковій наступних ОСОБА_4:

1.Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Суміш грунтова для кімнатних рослин 5 л - вартість 44 501, 60 грн. (з ПДВ).

2. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для пальм 5л - вартість 42 665, 00 грн. (з ПДВ).

3. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Субстрат для орхідей 5 л - вартість 48 259. 45 грн. (з ПДВ).

4. Плівка п/е 660 мм з малюнком Флоріо Універсальний 5л - вартість 43 900, 69 грн. (з ПДВ).

На переконання колегії суду, поставка таких ОСОБА_4 як Плівка п/е 660 мм з малюнком Таврія Субстрат універсальний 10л та Плівка п/е 660 мм з малюнком Субстрат для Декоративно-листяних рослин 5 л не передбачена у Специфікації, а відтак не може вважатися поставкою на виконання Договору.

В Специфікації передбачено, що оплата вартості ОСОБА_4 здійснюється з відстрочкою в 30 календарних днів. Відтак строк оплати вартості ОСОБА_4 погоджено Позивачем та Відповідачем до 20 листопада 2015 року.

Відповідно до пункту 3.2 Договору у випадку якщо Відповідач не сплатив заборгованість по попередніх поставках, оплачує аванс по наступних поставках, Позивач має право зарахувати аванси в рахунок сплати заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, Відповідач здійснив періодичними платежами сплату Позивачу коштів, а саме: 26 листопада 2015 року - 30 000 грн; 03 грудня 2015 року - 30 000 грн; 11 грудня 2015 року - 35 000 грн; 17 грудня 2015 року - 30 000 грн; 25 грудня 2015 року - 100 000 грн; 04 квітня 2016 року - 10 000 грн; 13 травня 2016 року - 10 000 грн; 07.06.2016 року - 10 000 грн; 08 липня 2016 року - 5 000 грн; 19 липня 2016 року - 5 000 грн.

Всього Відповідачем здійснено оплат на загальну суму 265 000 грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с. 85-94).

Здійснюючи зазначені платежі, Відповідач як призначення платежу зазначив: "Оплата за плівку згідно договору №197 від 10 серпня 2011".

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, строк оплати вартості ОСОБА_4, поставлених по Специфікації, погоджено Позивачем та Відповідачем до 20 листопада 2015 року. Однак, Відповідач у вказаний строк вартості ОСОБА_4 у повній мірі не сплатив.

Станом на момент винесення судом першої інстанції рішення та розгляду справи судом апеляційної інстанції заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 131 265 грн 83 грн..

Суд констатує, що відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі - ГК України), господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Приписами частини 1 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зокрема, частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до пункту 1 статті 691 ЦК України Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до статті 692 цього ж Кодексу Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази (що подані сторонами) апеляційний господарський суд констатує, що сума заборгованості Відповідача перед Позивачем за Договором складає 37 971 грн 57 коп.. При цьому суд вважає, що Відповідач не довів, відповідно до приписів статті 33 ГПК України, іншої суми заборгованості по Договору чи її відстуності.

Водночас, суд критично ставиться до доводів апелянта, висвітлених в апеляційній скарзі, оскільки всі оплати здійснені ним саме за Договором, без конкретизації накладних та специфікацій, за котрими вчинено таку оплату, а відтак Позивач підставно включив його оплати в рахунок заборгованості за Договором, що існувала раніше. Крім того, суд констатує відсутність безспірних підстав (на основі чіткого визначення призначення платежу) зараховувати дані платежі, саме як платежі в погашення боргу за накладною №2226 від 20 жовтня 2015 року (а.с. 29) чи по рахунку №1650 від 19 жовтня 2015 року, з огляду на відсутність зазначення її в призначенні платежу.

Разом з тим, суд констатує, що апелянт, всупереч статті 101 ГПК України, не подав будь-яких доказів (та відповідно і не обгрунтував їх неподачу суду першої інстанції), котрі б вказували на існування іншої суми заборгованості по Договору, ніж ту, що встановлена судом першої інстанції.

Враховуючи усе вищевказане в даній судовій постанові, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що вимога Позивача про стягнення з Відповідача заборгованості в розмірі 37 971 грн 57 коп. за ОСОБА_4 поставлені по Видатковій на виконання Договору та Специфікації, підлягає до задоволення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом. Відтак, апеляційний господарський суд залишає без змін оспорюване рішення в цій частині.

Крім того, Рівненський апеляційний господарський суд звертає увагу, що відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Як зазначалося вище у даній судовій постанові Позивач, відповідно до Видаткової накладної (а.с. 29), поставив Відповідачу ОСОБА_4 на суму 93 294 грн. 26 коп., які не передбачені Договором та Специфікацією, а Відповідач прийняв вказані ОСОБА_4.

Виходячи з вищевказаного, колегія апеляційного господарського суду приходить до висновку, що в такому випадку, відповідно до статті 11 ЦК України, між Позивачем та Відповідачем виникли правовідносини по купівлі-продажу (поставці), які регулюються главою 54 підрозділу 1 розділу III ЦК України та главою 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Водночас, відповідно до пункту 1 статті 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, з огляду на вищезазначені норми, Відповідач, прийнявши від Позивача ОСОБА_4 по Видатковій накладній, що не обумовлені Договором та Специфікацією, зобов'язаний оплатити їх вартість після їх прийняття.

При цьому суд констатує, що при несплаті покупцем вартості отриманих товарів постачальник вправі вимагати повної їх оплати, зокрема, на підставі пункту 2 статті 692 ЦК України.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, вимога Позивача про стягнення з Відповідача 93 294 грн. 26 коп., вартості ОСОБА_4, які не передбачені Договором та Специфікацією (однак прийняті Відповідачем по Видатковій накладній), є правомірною та підлягає до задоволення.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому в цій частині суд апеляційної інстанції залишає без змін оспорюване рішення.

Разом з тим, Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення 17 875 грн 47 коп. - інфляційних та 6 164 грн 58 коп. трьох процентів річних.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Колегія апеляційного господарського суду зазначає, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому, прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін" від 27.07.2007 №265 ).

Проаналізувавши наданий Позивачем розрахунок суми, на яку збільшився розмір боргу внаслідок інфляційних процесів, суд зробив перерахунок і дійшов висновку, що обґрунтовано заявлена до стягнення сума інфляційних становить 17 234 грн. 72 коп..

Водночас, здійснивши перерахунок річних, відповідно до періодів та сум зазначених в розрахунку Позивача, суд встановив, що він є арифметично вірним та правильним, а відтак до стягнення підлягають річні в сумі 6 164 грн 58 коп., за період з 20 листопада 2015 року по 05 грудня 2016 року.

З огляду на усе вищевказане, апеляційний господарський суд задовільняє позовні вимоги в частині стягення 17 234 грн 72 коп. інфляційних та 6 164 грн 58 коп. річних. Відповідно, суд апеляційної інстанції відмовляє Позивачу в задоволенні позову щодо стягнення 640 грн 75 коп. інфляційних.

Дане вчинено і місцевим господарським судом.

Відтак, суд залишає без змін оспорюване судове рішення в частині стягнення річних та інфляційних.

Що ж до стягнення пені, то суд апеляційної інстанції констатує наступне.

Пунктом 7.2 Договору передбачено, що у разі не отримання оплати в строки, вказані в Договорі, Відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,1% від вартості неоплачених виробів, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожний календарний день прострочки оплати.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 статті 549 визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зі змісту статті 610 ЦК України випливає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

А відтак, порушення Відповідачем строків оплати за надані послуги, є порушенням зобов'язання, що відповідно до статті 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Враховуючи вищевикладене та наявність передбачених Договором підстав для застосування до Відповідача відповідальності у вигляді сплати пені, а також з урахуванням того, що вище у даній судовій постанові встановлено наявність заборгованості за Дговром в сумі 37 971 грн 57 коп., суд апеляційної інстанції констатує, що Позивачем було не вірно обраховано суму пені за прострочку зобов'язань.

Так, при перерахунку пені апеляційний суд встановив, що загальний розмір пені, що підлягає до стягнення за несвоєчасну оплату вартості продукції, поставленої по видатковій накладній №2226 від 20 жовтня 2015 року на виконання Договору та Специфікації (179 326 грн 76 коп.), за період нарахування з 20 листопада 2015 року по 13 травня 2016 року, складає 23 443 грн 26 коп..

Суд констатує, що відповідно до статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Здійснюючи поставку ОСОБА_4 без укладення Договору (поза межами Договору) Позивач та Відповідач не вчинили у письмовій формі і правочин щодо забезпечення виконання таких зобов'язань, а відтак суд констатує відсутність у правовій природі підстав для зарахування пені на суму заборгованості по накладній №2226 від 20 жовтня 2015 року за товар, поставлений за позадоговірними відносинами сторін (93 294 грн 26 коп.)

Враховуючи вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що вимоги щодо стягненні пені за Договором та Специфікацією підлягають до задоволення в розмірі 23 443 грн 26 коп. Відтак, суд відмовляє в задоволенні позову щодо стягнення пені в розмірі 16 979 грн 56 коп. в зв'язку з безпідставністю даної вимоги.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому в цій частині суд апеляційної інстанції також залишає без змін дане оспорюване рішення.

Інші доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

З огляду на усе вищевикладене, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Рівненської області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Рекорд" на рішення господарського суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року у справі №918/1303/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 21 лютого 2017 року у справі №918/1303/16 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

5. Справу №918/1303/16 повернути до господарського суду Рівненської області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.