ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10 квітня 2017 р. Справа № 903/163/17

за позовом Приватного акціонерного товариства Волинська оптово-роздрібна фірма "Галант"

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "УА Брук"

3-я особа на стороні відповідача: ОСОБА_1

про визнання недійсним договору постачання продукції № 4 від 31.01.2011 року

Суддя Костюк С.В

при секретарі Коритан Л. Ю.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2, довіреність № 1001/1 від 10.01.2017 року,

від відповідача: ОСОБА_3, дов. б/н від 25.03.2015 року,

від 3-ї особи: ОСОБА_4, адвокат

В судовому засіданні 06.04.2017 року було оголошено перерву до 10.04.2017 року.

ОСОБА_5 та обов'язки учасникам судового процесу роз'яснені відповідно до ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Відводу складу суду не заявлено.

Клопотання про фіксацію судового процесу технічними засобами не поступало.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Суть: Позивач ОСОБА_5 Волинська оптово-роздрібна фірма Галант ставить вимогу визнати недійсним договір постачання продукції № 4 від 31.01.2011 року, укладений між ТзОВ УА Брук та ЗАТ ВОРФ Галант (перейменоване в ОСОБА_5 ВОРФ Галант).

При обґрунтуванні заявленої вимоги зазначає, що оспорюваний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За ч.1 ст. 181 ГК України (в редакції на час укладення договору між субєктами підприємницької діяльності юридичними особами) господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень , якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з договору № 4 від 31.01.2011 року, зазначений укладено на двох окремих аркушах, не складений у формі єдиного документа, жодний аркуш договору не підписаний та не скріплений печатками сторін, що, на думку позивача, свідчить про відсутність волевиявлення учасника правочину, не відповідає формі визначеній нормами ст.181 ГК України, тому вважає, що сторони в належній формі не досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема таких як предмет договору, ціна, строки постачання, строки оплати, тощо.

В додаткових обґрунтуваннях позову від 06.04.2017 року № 06-04/06-1 посилається на норми ст. 8 ЦК України, положеннями якої, зокрема, передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Вважає, що в даному випадку для визначення поняття єдиного документу (у розумінні ч.1 ст. 181 ГК України) слід застосовувати Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені наказом МЮУ 22.12.2010 року № 3253/5 та зареєстровані в МЮУ 23.12.2010 року за № 1318/18613 (надалі Правила).

Зокрема, згідно п. 6.21 даних правил, документи, викладені на двох і більше аркушах, що подаються для вчинення нотаріальної дії, повинні бути прошиті у спосіб, що унеможливлює їх роз'єднання без порушення цілісності. Пунктом 6.22.передбачено, що кількість прошитих аркушів скріплюється підписом і печаткою особи, яка видала документ, із зазначенням посади.

На прошитому (прошнурованому) документі здійснюється напис: "Всього прошито (або прошнуровано), пронумеровано і скріплено печаткою _____ аркушів".

Не приймаються для нотаріального оформлення документи: що не відповідають вимогам законодавства; що містять відомості, які принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи; що мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, текст яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також написані олівцем; у яких не можна прочитати текст у первісному написанні, як, наприклад, документи, залиті чорнилом, водою, потерті тощо; порвані документи; викладені на двох і більше аркушах, якщо аркуші не прошито, не пронумеровано і кількість прошитих аркушів не скріплена підписом посадової (уповноваженої на те) особи та печаткою юридичної особи чи фізичної особи - підприємця, що видала документ (п.6.24 Правил).

Зазначає, що про відсутність волевиявлення сторін свідчать суперечності в п.6.1 договору, в якому, зокрема, зроблено посилання на п. 3.4, який не вказує на терміни поставки; в п.6.2 зроблено посилання на п. 2.4, який в договорі взагалі відсутній; п. 5.4 суперечить пунктам 5.1 та 5.7.

Щодо пропуску строку позовної давності, на який вказує відповідач у запереченні по позов, посилання на положення ст. 261 ЦК України, відповідно до норм якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права; в даному випадку позивач про існування договору № 4 від 31.01.2011 року дізнався з ухвали Луцького міськрайонного суду від 20.10.2015 року про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 ВОРФ «Галант» про стягнення заборгованості, а тому саме з цього часу починається перебіг строку позовної давності.

До додаткового обґрунтування позовних вимог долучає витяг з ЄДРЮОФОП та ГФ станом на 14.02.2017 року, копію договору постачання № 4 від 31.01.2011 року, завірену канцелярією Луцького міськрайонного суду.

Відповідач у відзиві на позов, його представник в судовому засіданні, вимогу позивача повністю заперечує, вказуючи, що ТОВ «УА Брук» не є належним відповідачем у справі, оскільки всі зобовязання за договором перейшли до ОСОБА_1 по договору про відступлення права вимоги від 02.10.2015 року між ТОВ «УА Брук» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 (новий кредитор), за яким Первісний кредитор передав Новому кредитору, а Новий кредитор прийняв право вимоги, що належить Первісному кредиторові, і стає кредитором ОСОБА_5 ВОРФ «Галант» (Боржник) за зобовязанням по поставці товару починаючи з 2009 року, оренді приміщення, а також за договором постачання продукції № 4 від 31.01.2011 року.

Пунктом 1.2 даного договору передбачено, що Новий кредитор одержує право вимагати від Боржника належного виконання своїх зобовязань за договором постачання, в т.ч. стягнення основного боргу, пені, річних, інфляційних та інших (фінансових) санкцій.

05.10.2015 року між ОСОБА_1 та ТОВ «УА Брук» було укладено акт приймання-передачі документів та інформації до договору про відступлення права вимоги від 02.10.2015 року, за яким передано ряд документів, в т.ч. оригінал договору № 4 постачання продукції від 31.01.2011 року, які свідчили про наявність невиконаних зобовязань по оплаті товару; додатковою угодою № 1 від 30.12.2015 року до договору про відступлення права вимоги внесені зміни в п.2.2 та викладено його в новій редакції «Строк сплати винагороди становить 1095 календарних днів після дня набрання чинності цим договором».

При запереченні вимоги позивача щодо недійсності договору № 4 від 31.01.2011 року, посилається на положення ст. 712 ЦК України та пункт 5.1 договору, в якому визначено ціну договору 2156700,00 грн., та зазначено, що остаточна сума буде визначена згідно накладних на відвантаження продукції; за період дії договору по накладних було поставлено товару на суму 2198702,57 грн., оплата якого ОСОБА_5 ВОРФ «Галант» проведена на суму 570652,08 грн., що підтверджено актом звірки взаємних розрахунків, первинними бухгалтерськими, податковими та фінансовими документами, переданими ОСОБА_1 по акту приймання документів від 05.10.2015 року.

Пунктом 5.7 договору визначено термін оплати не пізніше 30.11.2014 року, а згідно п. 10.1 договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до 30.11.2014 року.

При цьому вказує, що позовна заява взагалі не містить правового обґрунтування недійсності договору № 4 постачання продукції від 31.01.2011 року з посиланням на ст. ст. 215,216 ЦК України, ст.ст. 207,208 ГК України; складання договору на двох аркушах не свідчить про його недійсність, а дії позивача (прийняття товару по накладних з посиланням на договір та його часткова сплата) підтверджують його схвалення та визнання; з матеріалів справи слідує, що виконання договору почалося з 28.02.2011 року по 31.12.2013 року, а остання оплата проведена позивачем 04.09.2013 року.

При обґрунтуванні відзиву на позов посилається на п.п.2.1, 2.8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

З врахуванням зазначеного у відзиві просить застосувати строки позовної давності у справі та відмовити в задоволенні позову повністю.

До відзиву долучає копію акту звірки взаєморозрахунків; копії видаткових та податкових накладних, банківських виписок про оплату товару по договору № 4 від 31.01.2011 року.

3-я особа ОСОБА_1, залучена до участі у справі ухвалою суду від 14.03.2017 року, у відзиві на позов вказує, що 31.01.2011 року між ТОВ «УА Брук» (Постачальник) та ОСОБА_5 ВОРФ «Галант» (Замовник) було укладено договір № 4 постачання продукції, за яким Постачальник і Замовник домовились про встановлення прямих довготермінових господарських відносин на поставку Постачальником товару для господарської діяльності Замовника у кількості та за цінами вказаними у накладних та інших документах.

На виконання умов даного договору відповідачем було поставлено, а позивачем ОСОБА_5 ВОРФ «Галант» отримано товар в кількості і на суму, вказану у видаткових накладних, де було зазначено підставу виникнення господарсько-правових відносин договір поставки № 4 від 31.01.2011 року. Загальна сума поставленого товару склала 2 198 702,57 грн., однак відповідач частково здійснив оплату товару на суму 570652,08 грн., що підтверджено банківськими виписками, де підставою платежу вказано «договір № 4 від 31.01.2011 року». Дані дії підтвердили погодження сторонами всіх умов договору, підставу виникнення прав та обовязків по даному договору.

При правовому обґрунтуванні відзиву 3-я особа посилається на норми ст. 207, 218 Цивільного кодексу України та Постанову № 11 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Як слідує з матеріалів справи 31.01.2011 року між ТзОВ «УА Брук» (Постачальник) в особі директора ОСОБА_6, що діє на підставі Статуту та ЗАТ ВОРФ «Галант» (перейменовано в ОСОБА_5 Волинська оптово-роздрібна фірма «Галант») в особі директора ОСОБА_7, що діє на підставі Статуту (Замовник по договору), було укладено договір № 4 постачання продукції (а.с.4-5).

По п.1.1 договору Постачальник і Замовник домовились про встановлення прямих довготермінових господарських відносин на поставку Постачальником товару, а саме: товару для господарської діяльності Замовника в кількості та за цінами вказаними у накладних та інших документах.

Пунктом 5.1 договору, передбачено, що сума договору становить 2 156 700,00 грн.. Остаточна сума буде визначена згідно накладних на відвантаження продукції.

Згідно п.5.2 договору розрахунок проводиться в національній валюті України гривні.

По п.5.7 договору термін оплати не пізніше 30.11.2014 року.

Згідно п. 10.1 договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 30.11.2014 року.

Товар по даному договору (№4 від 31.102011 року) відпускався Покупцю (ЗАТ «Галант») згідно видаткових накладних (а.с.44-60), які від Постачальника підписувала ОСОБА_6, від Покупця ОСОБА_7 та ОСОБА_8; на дані поставки товару ТзОВ «АУ Брук» виписувало податкові накладні, в яких зазначено підстава - договір поставки № 4 від 31.01.2011 року (а.с.44-60); факт часткової оплати за товар підтверджено виписками банку, долученими відповідачем до відзиву на позов, в яких призначення платежу «частково за бруківку,згідно договору № 4 від 31.01.2011 року».

Позивач сам факт отримання товару від ТзОВ «УА Брук» по видаткових накладних на суму 2198702,57 грн. та його часткову оплату фактично не заперечує.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору постачання № 4 від 31.01.2011 року з тих підстав, що він міститься на двох окремих аркушах, перший з яких не підписаний та не складений у формі єдиного документа, що суперечить ч.1 ст. 181 ГК України, ст. 203 ЦК України, а також суперечність між окремими пунктами договору.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність заявленої вимоги, а тому відмовляє в позові виходячи з наступного.

Як зазначено в п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже обовязок доведення наявності обставин, з якими закон повязує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним покладається на позивача.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст.605 ЦК України, зобов'язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Статтями 628, 629 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими, відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Між сторонами по справі виникли правовідносини, що випливають з договору поставки (ст. 712 ЦК України) та регулюються положеннями про купівлю-продаж, глава 54 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

На думку суду, договір № 4 поставки продукції від 31.01.2001 року, містить всі істотні умови договору купівлі-продажу. Щодо посилання позивача на невідповідність окремих пунктів договору, то дані обставини не є підставою визнання недійсним договору в цілому.

Як слідує з Статуту ТзОВ «УА Брук» (в редакції на момент укладення договору), а саме п. 6.5 директор товариства, мала повноваження укладати договір на суму, що не перевищує 1000000,00 грн., спірний договір укладено на суму 2 156 700,00 грн..

Однак враховуючи те, що сторони своїми подальшими діями схвалили даний договір, а саме, поставили товар по ньому згідно видаткових накладних, провели часткову оплату з посиланням на даний договір, тому вчинення даного правочину її представником, в даному випадку директором ОСОБА_6 з перевищенням повноважень передбачених Статутом, унеможливлює визнання його недійсним (ст. 241 ЦК України).

Доводи позивача про порушення Правил ведення нотаріального діловодства, затверджених наказом МЮУ 22.12.2010 року № 3253/5 та зареєстровані в МЮУ 23.12.2010 року за № 1318/18613 при укладені договору від 31.01.2011 року, не беруться судом до уваги, оскільки дані Правила застосовуються при вчиненні нотаріальних дій.

Суд вважає, що позивач не довів належними доказами наявність обставин, з якими закон повязує визнання недійсним договору № 4 постачання продукції від 31.01.2011 року, а також в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони відповідача та яким нормам законодавства не відповідає спірний договір, а тому відсутні правові підстави для визнання даного договору недійсним.

Згідно зі ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Керуючись ст.ст. 203, 204, 215, 605, 627, 628, 629, 712 Цивільного кодексу України, ст. 181 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 36, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Повний текст

рішення складено

12.04.2017

Суддя С. В. Костюк