РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.04.2017Справа №910/3732/17
За позовом Приватного акціонерного товариства "ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ"

До Публічного акціонерного товариства "ВТБ БАНК"

Про визнання недійсними договорів

Суддя Лиськов М.О.

Представники сторін:

від позивача: Тронь І.В. (дов. від 08.02.2017)

від відповідача: Курінний С.Ю. (дов. № 368 від 09.08.2016)

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ВТБ Банк" про визнання недійсними договорів, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2017 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №910/3732/17 та призначено до розгляду на 05.04.2017.

В судовому засіданні 05.04.2017 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та надав відповіді на питання суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.04.2017 заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях, та надав відповіді на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши надані учасниками судового процесу докази та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд -

ВСТАНОВИВ:

13 квітня 2007 року між ЗАТ «Внєшторгбанк (Україна)» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк») та ТОВ «Експансія» (надалі - Позичальник) було укладено Договір про надання невідновлювальної відкличної кредитної лінії № 10- 0604/131к-07 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 7 000 000,00 доларів США (Кредит), а Позичальник зобов'язався повернути Кредит в термін, передбачений Кредитним договором, та сплатити суму процентів, передбачених Кредитним договором.

13 квітня 2007 року між Банком, Позичальником та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» було укладено Договір поруки № 10-0604/132п-07 (далі по тексту - Договір поруки), згідно з умовами якого Позивач поручився перед Відповідачем за виконання Позичальником зобов'язань по Кредитному договору.

У подальшому неодноразово між Банком, як Кредитором, та ТОВ «Експансія», як Позичальником, було укладено Договори про внесення змін до Кредитного договору, в тому числі й в частині зміни розміру процентів за користування та строку користування кредитними коштами.

У свою чергу, між Банком, Позичальником та Поручителем, а, починаючи з 13.09.2010 (дати викладення Договору поруки в новій редакції), між Банком та Поручителем було укладено Договори про внесення змін до Договору поруки

Відповідно до п. 2.1 договору поруки, у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі зобов'язань позичальника за кредитним договором, включаючи повернення кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісій, неустойки (пені, штрафів) та відшкодування збитків, пов'язаних з порушенням виконання зобов'язань позичальником.

Згідно п. 5.1. Договору поруки, цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

В подальшому між сторонами вносились зміни до договору поруки шляхом укладення договорів про внесення змін до договору поруки , зокрема: № 9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014, № 14 від 25.11.2014

25.02.2013 банком було направлено Позичальнику лист-вимогу № 1390/1-2 щодо дострокового повернення позичальником отриманого кредиту в повному обсязі, в якій останній вимагав сплатити кредит, штрафні і договірні санкції в строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання цієї вимоги.

Таким чином, позивач зазначає, що оскільки кредитор не звернувся до поручителя з вимогою про погашення заборгованості протягом шести місяців із дня настання обов'язку позичальника виконати основне зобов'язання, то договір поруки припинився.

Отже, позивач зазначає, що договори про внесення змін № 9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014, № 14 від 25.11.2014 є недійсними з огляду на відсутність правовідносин поруки станом на день їх укладення та внесення змін у зобов'язання, яке припинилося.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільного права може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до змісту статей 559, 598 Цивільного кодексу України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін "порука", застосований законодавцем у частині 1 статті 559 Цивільного кодексу України , використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що припинення поруки спричинюють такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Водночас порука не припиняється, якщо поручитель надав свою згоду на зміну умов основного зобов'язання. Згода поручителя надається в порядку та у спосіб, який передбачений договором поруки.

Щодо посилань позивача на припинення договору поруки на підставі частини 4 статті 559 ЦК України, то суд зазначає наступне.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 5.1 договору поруки передбачено, що цей договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та скріплення печатками банку та поручителя (у випадку наявності у поручителя печатки) і діє до повного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Проте, згідно з п. 4.1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 1 від 24.11.2014 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів", умова договору про дію поруки до повного виконання забезпеченого зобов'язання не може розглядатися як установлення строку дії поруки. У цьому випадку відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, враховуючи положення п. 5.1 договору поруки, в даному випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів належних йому.

Відповідно до п. 5.3 кредитного договору (в редакції договору № 15 від 30.11.2011 про внесення змін до кредитного договору) банк набуває право вимагати від позичальника достроково повернути виданий позичальнику кредит у випадку виникнення будь-якої несприятливої події, а позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього Договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 30 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги. Якщо дострокове погашення відбувається внаслідок настання несприятливої події згідно п. 5.1.13.1, 5.1.16, 5.1.17 кредитного договору, позичальник зобов'язаний незважаючи на положення п. 1.1. цього Договору виконати таку вимогу банку і повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції, що підлягають сплаті позичальником на користь банку згідно умов цього договору, в строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання відповідної вимоги.

З матеріалів справи та наданих сторонами доказів вбачається, що банк звернувся до Позичальника з листом-вимогою вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013.

У зазначеному листі-вимозі банк, з посиланням на п. 5.3 кредитного договору, вимагав від позичальника виконати порушене зобов'язання та повністю повернути отриманий кредит в повному обсязі, сплатити плату за кредит, штрафні санкції і договірні санкції строк не пізніше 60 банківських днів з моменту отримання вимоги.

Таким чином, звернувшись до позичальника з листом-вимогою вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013 банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та змінив строк виконання основного зобов'язання.

Лист-вимога вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013 отримана Товариством з обмеженою відповідальністю "Експансія" 06.03.2013, що підтверджується вхідною відміткою на листі № 15.

Таким чином, враховуючи дату отримання позичальником вимоги про виконання зобов'язання, а також строку, встановленого у вимозі, для виконання зобов'язання, суд дійшов висновку, що позичальник повинен був виконати основне зобов'язання за кредитним договором до 05.06.2013.

При цьому, позивач зазначає, що позичальник повинен був виконати зобов'язання до 06.06.2013, однак суд не погоджується з таким твердженням, оскільки вірною датою є 05.06.2013, яка визначена з урахуванням розпорядження Кабінету Міністрів України №1043-р від 19.12.2012 "Про перенесення робочих днів у 2013 році".

У разі якщо кредитор змінив строк виконання основного зобов'язання, направивши боржнику вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та інших платежів, при цьому договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для пред'явлення вимоги поручителю обчислюється від дня дострокового повного погашення заборгованості, зазначеного кінцевим строком у вимозі кредитора до боржника.

Враховуючи зазначені вище приписи, банк повинен був звернутися до поручителя з вимогою у строк до 05.12.2013.

Суд зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 у справі 6-53цс14 викладено наступну правову позицію:

"З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем)".

Згідно із ч. 1 ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріали справи не містять доказів звернення банку з позовом до поручителя у строк з 06.06.2013 по 05.12.2013.

Відповідач, заперечуючи проти вказаного факту зазначив, що 10.07.2013 направив на адресу позивача лист-вимогу № 5192-1/1-2, що підтверджує факт пред'явлення вимоги поручителю.

Однак, суд зазначає, що, по-перше, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження направлення позивачу листа-вимоги № 5192-1/1-2; по-друге,відповідач повинен був у визначений строк пред'явити до поручителя позов, що підтверджується наведеними вище висновками Верховного суду України.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів звернення відповідача до позивача, як до поручителя, із позовом у строк до 05.12.2013, суд дійшов висновку, що відносини поруки припинилися з 06.12.2013.

Відповідач, заперечуючи проти припинення поруки також зазначив, що після отримання вимоги позивачем, в шестимісячний строк з дня настання строку виконання основного зобов'язання, між позивачем та відповідачем укладено договір № 3 від 13.11.2013 про внесення змін до договору поруки.

Так, за твердженням відповідача, відповідно до договору № 19 від 21.11.2013 про внесення змін до Договору поруки, позивач поручився перед банком за виконання позичальником зобов'язань, що виникли на підставі кредитного договору та всіх додаткових угод до кредитного договору, в тому числі договору № 8 від 19.11.2013. Тобто договором № 19 від 21.11.2013 про внесення змін до кредитного договору та договором № 8 від 19.11.2013 про внесення змін до договору поруки було пролонговано дію договору поруки та перенесено повернення кредитної заборгованості на іншу дату.

Проте, суд не погоджується з наведеними доводами відповідача, з огляду на наступне.

Договором № 8 від 19.11.2013про внесення змін до договору поруки, укладеного після закінчення 60-денного строку виконання основного зобов'язання за кредитним договором, що був встановлений у листі-вимозі № 1390/1-2 від 25.02.2013, внесено зміни, зокрема, в п. 1.2: "Згідно кредитного договору банк надає позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування в сумі 15 000 000,00 дол. США на строк до 21 травня 2014 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом ".

Тобто, п. 1.2 договору поруки містить лише опис зобов'язання за яке поручився поручитель за договором поруки.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Тобто, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Суд дійшов висновку, що викладення п. 1.2 договору поруки в новій редакції не є зміною строку повернення кредиту, як і не є зміною строку дії договору поруки.

На час підписання договору № 8 від 21.11.2013 про внесення змін до договору поруки вимога банку до позичальника залишалась чинною, строк виконання основного зобов'язання залишався зміненим листом-вимогою вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013.

Додаткова угода № 8 від 21.11.2013 про внесення змін до договору не містить посилань на те, що строк виконання основного зобов'язання, встановлений листом-вимогою вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013 змінюється.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Додаткова угода № 8 від 21.11.2013 про внесення змін до договору не свідчить про продовження строку дії договору поруки, як і не свідчить про встановлення іншого строку виконання основного зобов'язання, ніж встановлений банком у листі-вимозі вих. № 1390/1-2 від 25.02.2013.

За змістом ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін "порука", застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки.

Припинення зобов'язання є останньою стадією його існування. Під припиненням зобов'язання розуміють припинення правового зв'язку між його сторонами, звільнення їх від прав та обов'язків, що становлять зміст зобов'язання. Тобто, кредитор втрачає право вимагати від боржника виконання передбачених у зобов'язанні дій, а боржник звільняється від обов'язку виконувати такі дії під загрозою застосування до нього мір відповідальності.

Припинення зобов'язання має остаточний характер, чинне цивільне законодавство не передбачає можливості відновлення вже припиненого зобов'язання.

За загальними нормами цивільного законодавства зміна договору допускається тільки за існуючим правовідношенням.

Враховуючи викладене, оскільки судом встановлено, що відносини поруки припинилися з 06.12.2013, то договори про внесення змін № 9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014, № 14 від 25.11.2014 не спрямовані на реальне настання правових наслідків, оскільки останніми вносились зміни в зобов'язання, припинилось.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевстановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що договори про внесення змін № 9 від 13.03.2014, № 10 від 06.05.2014, № 11 від 30.07.2014, № 12 від 12.09.2014, № 13 від 06.10.2014, № 14 від 25.11.2014 є недійсними, оскільки неможливо внести зміни у правовідносини, які припинилися.

Підсумовуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" в повному обсязі.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним Договір № 9 від 13.03.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687).

3. Визнати недійсним Договір № 10 від 06.05.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687).

4. Визнати недійсним Договір № 11 від 30.07.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687).

5. Визнати недійсним Договір № 12 від 12.09.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687).

6. Визнати недійсним Договір № 13 від 06.10.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687).

7. Визнати недійсним Договір № 14 від 25.11.2014 про внесення змін до Договору поруки № 10-0604/132п-07 від 13.04.2007, укладений між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) та Приватним акціонерним товариством «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687).

8. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» (м. Київ, б-р Т. Шевченка/вул. Пушкінська, б. 8/26; ідентифікаційний код 14359319) на користь Приватного акціонерного товариства «ЕКСПАНСІЯ РІТЕЙЛ» (08132, м. Вишневе, вул. Промислова, 5; ідентифікаційний код 33870687) 9 600 грн. - судового збору.

9. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 11.04.2017

Суддя М.О. Лиськов