ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р.Справа № 916/2469/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Ліпчанської Н.В.,

секретар судового засідання Маленкова О.П.,

за участю представників сторін:

від прокуратури ОСОБА_1,

від ФГ Веста-Юг- не зявився,

від Міністерства оборони України ОСОБА_2, за довіреністю,

від Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фермерського господарства Веста-Юг

на рішення господарського суду Одеської області від 21 листопада 2016 року

у справі №916/2469/16

за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до 1) Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси

2) Фермерського господарства Веста-Юг

про визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016р. Військовий прокурор Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог вх.№24949/16 від 12.10.2016р) до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси (Далі- КЕВ м. Одеси), Фермерського господарства "ВЕСТА-ЮГ" (далі- ФГ Веста-Юг) про визнання недійсним договору №1-2014 від 04.08.2014р.

Позов прокурора з посиланням на приписи ст.13 ЗК України, ст.ст. 3, 9, 14 Закону України „Про Збройні Сили України, п.1 „Положення про Міністерство оборони України затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №671 від 26.11.2014р, п.44 „Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями і «Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України», затверджених наказом Міністра оборони України №483 від 22.12.1997р, «Інструкції з представництва інтересів Міністерства оборони України, органів військового управління, армійських корпусів, повітряних командувань, об'єднань, з'єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, ведення претензійної роботи та виконання рішень судів» затвердженої наказом Міністра оборони України №686 від 14.12.2007р обґрунтований не вжиттям Міністерством оборони України заходів представницького характеру з питань захисту інтересів держави на землі „Чабанського військового полігону, зокрема щодо укладення КЕВ м.Одеси та ФГ Веста-Юг оспорюваного договору №1-2014 від 04.08.2014р, який на думку військового прокурора підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, як цивільно-правова угода, вчинена з порушенням норм чинного законодавства України.

Рішенням господарського суду Одеської області від 21.11.2016р. (суддя Літвінов С.В.) позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним договір №1-2014 від 04.08.2014р., а також вирішено питання щодо судових витрат.

Місцевий господарський суд з посиланням на приписи ст.ст. 77, 78, 84 ЗК України, ст.14 Закону України «Про Збройні Сили України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про використання земель оборони», виходив з того, що земельні ділянки «Чабанського» військового полігону, які розташовані в Одеській області (Комінтернівський район, смт. Чорноморське), і надані КЕВ м. Одеси у безстрокове користування згідно із Державного акту від 1983 року серії Б №031728, відносяться за формою власності - до державної власності, за цільовим призначенням - до земель оборони та перебувають на відповідному обліку в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що КЕВ м. Одеси з порушеннями вимог чинного законодавства, щодо укладання договорів спільної діяльності, порядку передачі земель оборони у користування, без погодження уповноваженими на це суб'єктами владних повноважень, укладено договір №1-2014 від 04.08.2014р, фактично передано ФГ «Веста-Юг» земельну ділянку, що відноситься до земель оборони, без рішення (погодження) відповідних посадових осіб Міністерства оборони України та органів місцевого самоврядування, органів виконавчої влади, зміст договору №1-2014 від 04.08.2014 суперечить нормам діючого законодавства України та підлягає визнанню недійсним.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ФГ «Веста-Юг» звернулось до Одеського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення господарського суду Одеської області від 21.11.2016р та прийняти нове, яким відмовити Військовому прокурору Одеського гарнізону Південного регіону України в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ФГ «Веста-Юг» посилається на порушення господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, та зокрема вважає, що суд:

- помилково порушив провадження у даній справі за позовом прокурора, всупереч вимогам ст.23 Закону України „Про прокуратуру та розясненням, які містяться в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 23.02.2016 № 01-06/348/16 «Про деякі питання застосування положень Закону України "Про прокуратуру" щодо представництва прокуратурою інтересів держави в господарському суді;

- невірно встановив правову природу оспорюваного договору №1-2014 від 04.08.2014р, та не встановив наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відзиви на апеляційну скаргу від учасників судового процесу до Одеського апеляційного господарського суду не надходили.

В судове засідання 04.04.2017 року не зявились представники Фермерського господарства Веста-Юг, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового засідання.

Враховуючи те, що розгляд апеляційної скарги неодноразово відкладався, належне повідомлення сторін про судове засідання, а також відсутність клопотань від учасників процесу, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників відповідачів.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення прокуратури та позивача, оцінивши наявні докази, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, повноту та об'єктивність дослідження обставин справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії Б №031728 від 1983 року Чабанській квартирно-експлуатаційній частині району (далі- Чабанська КЕЧ району), правонаступником якої на даний час є квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеси (далі КЕВ м. Одеси) надано в безстрокове та безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 4382,6 га, в межах згідно із планом землекористування для будівництва обєктів (а.с.17-18).

Місцевим господарським судом встановлено, що 04.08.2014р (Сторона-2) укладено договір №1-2014 відповідно до умов якого з метою залучення додаткових джерел фінансування та відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони», Сторони за цим Договором домовилися про вирощування сільськогосподарських культур, які надані Стороні - 1 в безстрокове користування та можливостей Сторони - 2 діяти, а саме: вирощувати зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація, випасу худоби та заготівлі сіна (а.с.22-24).

У подальшому, до договору №1-2014 укладено додаткову угоду №1 від 23.03.2015 та додаткову угоду №2 від 18.05.2015 (а.с.25-26).

Згідно із умовами вказаних додаткових угод Сторона-1 повинна перераховувати Стороні-2 грошові кошти із розрахунку 695 грн. за один гектар на рік, строк дії договору продовжено до 30.08.2022 (термін сім сільськогосподарських років).

Сторони домовились, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:

Сторона - 1 бере на себе зобов'язання залучити площу земельної ділянки, для вирощування сільськогосподарських культур; Сторона - 2 бере на себе зобов'язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування сільськогосподарських культур та заготівлі сіна, які обумовлені договором.

Пунктом 3.1. договору Сторони погодили, що Сторона-1 зобов'язується залучити для вирощування сільськогосподарської продукції, яке буде проводитись Стороною-2, земельні ділянки («Чабанського» військового полігону, розташованого в Одеській області, Комінтернівський район, смт. Чорноморське), що надані Стороні-1 у безстрокове користування, згідно Державного акту від 1983 року серії Б № 031728, площею 2020 га, терміном на три сільськогосподарські роки.

Відповідно до п.п. 5.1, 5.2 договору Сторона-2 перераховує Стороні-1 грошові кошти у сумі 777 700 тис. грн., тобто з розрахунку 385 гривень за один гектар на рік.

Виходячи з викладеного, вбачається, що вказаний договір №1-2014 за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність.

Предметом спору в даній справі є вимога заступника військового прокурора Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України про визнання недійсним (на майбутнє) договору про вирощування сільськогосподарських культур №1-2014 від 04.08.2014р. та додаткових угод до нього, що є його невідємною частиною.

Як зазначив військовий прокурор, залучення КЕВ м. Одеси земельної ділянки до вирощування сільськогосподарських культур за Договором №1-2014 від 04.08.2014р. з додатковими угодами є таким, що суперечить вимогам ст. ст. 77, 78, 84, 92 ЗК України, ст. 4 ЗУ „Про використання земель оборони.

Згідно із приписами ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка, яка залучена КЕВ м.Одеси до спільної діяльності з ФГ «Веста-Юг» за оспорюваним договором №1-2014 від 04.08.2014р. належить до категорії земель оборони, оскільки надавалась КЕВ м. Одеси саме для військових потреб (для будівництва обєктів), а отже, порядок її використання є предметом регулювання ЗУ „Про використання земель оборони.

Відповідно до ст.1 Закону України Про використання земель оборони, землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.2 Закону України Про використання земель оборони, встановлено, що військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України; особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об'єкти визначаються Кабінетом Міністрів України.

Приписами ч. 1 ст. 4 Закону України Про використання земель оборони передбачено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" об'єктами управління державної власності є: майно, яке передане казенним підприємствам в оперативне управління; майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; корпоративні права, що належать державі у статутних капіталах господарських організацій (далі - корпоративні права держави); державне майно, що забезпечує діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; державне майно, передане в оренду, лізинг, концесію; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій; державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування Національній академії наук України, галузевим академіям наук; безхазяйне та конфісковане майно, що переходить у державну власність за рішенням суду.

При цьому, ч.1 ст. 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" встановлено, що Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також: господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном (частина 2 вказаної статті).

Відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань погоджують підприємствам, установам, організаціям, що належать до сфери їх управління, а також господарським товариствам, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, повноваження з управління корпоративними правами держави яких він здійснює, договори про спільну діяльність, договори комісії, доручення та управління майном, зміни до них та контролюють виконання умов цих договорів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 №296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном, який визначив механізм і процедуру укладення такими підприємствами договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку суб'єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб'єкту управління об'єктами державної власності, зокрема Національній або галузевій академії наук (далі - орган управління), звернення щодо погодження укладення договору разом з відповідними документами.

Орган управління готує протягом місяця з дня надходження від суб'єкта господарювання звернення щодо погодження укладення договору за погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін'юстом відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України (пункт 3 Порядку).

Відповідно до пункту 4 Порядку орган управління подає в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України узгоджений проект рішення щодо погодження укладення договору разом з документами, зазначеними в абзацах четвертому - шостому пункту 3 цього Порядку. У разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення договору орган управління здійснює заходи щодо забезпечення його укладення суб'єктом господарювання відповідно до вимог законодавства (пункт 5 Порядку).

Таким чином, судова колегія наголошує, що встановлення зазначеними законодавчими приписами особливого порядку укладення певних видів господарських договорів з державними підприємствами, свідчить про відповідний обов'язок сторін бути обізнаним з його положеннями та неухильно його дотримуватися.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (п. 2.9 постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.13 №11, п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. №9).

В силу ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору №1-2014 від 04.08.2014р. та додаткових угод до нього. При цьому, зобовязання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки не можливо повернути все одержане за ним (ч. 3 ст. 207 ГК України).

Доводи ФГ «Веста-Юг» про те, що Військовий прокурор Одеського гарнізону Південного регіону України, який звернувся в інтересах держави в особі Міністерства оборони України є неналежним позивачем у даній справі до уваги колегією суддів не приймаються з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. З метою вступу у справу прокурор може подати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд рішення Верховним Судом України про перегляд рішення за нововиявленими обставинами або повідомити суд і взяти участь у розгляді справи, порушеної за позовом інших осіб.

Приписами ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора на подання позовної заяви (заяви) в порядку господарського судочинства, внесення апеляційної чи касаційної скарги на судові рішення господарських судів, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Обираючи форму представництва, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Згідно із ст. 121 Конституції України (в редакції чинній до 30.09.2016р.), на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 08.04.99р. у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Місцевим господарським судом встановлено, що Військовий прокурор Одеського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до господарського суду Одеської області з позовом (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог вх.№24949/16 від 12.10.2016р) до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Одеси (Далі- КЕВ м. Одеси), Фермерського господарства "ВЕСТА-ЮГ" (далі- ФГ Веста-Юг) про визнання недійсним (на майбутнє) договору про вирощування сільськогосподарських культур №1-2014 від 04.08.2014р. та додаткових угод до нього, що є його невідємною частиною.

Отже, предметом спору є визнання недійсним Договору №1-2014 від 04.08.2014р., який укладено між КЕВ м. Одеси та ФГ «Веста-Юг».

Звернення з даним позовом до суду прокурора в інтересах держави обґрунтоване тим, що відповідно до ст. 13, ст. 77, ст. 84 Земельного кодексу України землі „Чабанського військового полігону (які є предметом оскаржуваного договору від 04.08.2014р) відносяться до земель оборони, належать державі в особі Кабінету Міністрів України та перебувають на обліку у КЕВ м. Одеси. Враховуючи те, що уповноважені органи державної влади не здійснюють захисту інтересів держави у сфері земельних відносин, вказаних правочинів не оспорюють, тому, на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» військовий прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Отже, підстави для представництва прокурором в суді законних інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України, Міністерства оборони України та КЕВ м. Одеси, є обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо помилкових висновків суду першої інстанції у визначенні правової природи оспорюваного договору №1-2014 від 04.08.2014р, та не встановлення фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, спростовуються, зокрема приписами ст. 77 Земельного кодексу України, про що зазначено вище.

Колегія суддів зазначає, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові; договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі, а його умови, в тому числі координація спільних дій учасників, ведення їх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності (статті 1130, 1131 Цивільного кодексу України). Таким чином, укладаючи договір про спільну діяльність, учасник договору повинен бути наділений розпорядчими речовими правами щодо об'єктів, виділених для спільної діяльності.

Відповідно до частини 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 2 Земельного кодексу України земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Згідно зі статтею 14 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування.

Відповідно до пункту третього частини 5 статті 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Закону України Про використання земель оборони; за частинами першою, другою та четвертою статті 77 Земельного кодексу України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Порядок використання земель оборони встановлюється законом. За частиною 1 статті 115 Земельного кодексу України зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об'єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України для забезпечення функціонування цих об'єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об'єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об'єктах.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про використання земель оборони" землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

За змістом статті 2 Закону України "Про використання земель оборони" військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Частиною першою статті 4 Закону України "Про використання земель оборони" встановлено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.32-34 ГПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.

Відтак, у зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, п.1 ст.103, 104, 105 ГПК України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства Веста-Юг залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Одеської області від 21 листопада 2016 року у справі № 916/2469/16 залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 06.04.2017 року.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Суддя Т.Я. Гладишева

Суддя Н.В. Ліпчанська