ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2017 справа № 908/3250/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: ОСОБА_4 не з'явився, ОСОБА_5 за довіреністю № 1 від 23.12.2016,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуДержавного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод", м. Дніпро,
на рішення Господарського суду Запорізької області
від20.02.2017
у справі№ 908/3250/16
за позовомДержавного підприємства "Дніпровський електровозобудівний завод", м. Дніпро,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Продтехпостачання", м. Запоріжжя,
пропро визнання недійсним договору № 336 від 15.04.2013 недійсним

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Запорізької області (суддя Азізбекян Т. А.) від 20.02.2017 по справі № 908/3250/16 у задоволенні позовних вимог Державного підприємства Дніпропетровський науково-виробничий комплекс Електровозобудування, м. Дніпро (в подальшому перейменовано у Державне підприємство Дніпровський електровозобудівний завод відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, далі ДП ДЕВЗ), до Товариства з обмеженою відповідальністю Продтехпостачання, м. Запоріжжя (далі ТОВ Продтехпостачання) про визнання недійсним договору № 336 від 15.04.2013 відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, ДП ДЕВЗ звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.02.2017 по справі № 908/3250/16, посилаючись на неповне зясування господарським судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, які місцевий господарський суд визнав встановленими; просить оскаржуване рішення господарського суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та визнати договір № 336 від 15.04.2013 недійсним.

Зокрема, апелянт зазначає, що спірний договір № 336 від 15.04.2013 та Специфікація № 1 до нього містять різні підписи, і жоден з них не є підписом ОСОБА_6, а належить невідомій та неповноважній особі, що, на думку апелянта, унеможливлює встановлення відповідності умов спірного договору волі позивача та визначення у невідомої особи необхідного обсягу повноважень, з огляду на що спірний договір є недійсним. Апелянт також зазначив, що спірний договір є неукладеним, оскільки сторонами при його укладанні не було досягнуто згоди щодо істотних умов, а саме порядку, умов та строків розрахунків.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі послався на те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні його клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 14.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 12.04.2017.

У судове засідання зявився представник відповідача, надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач свого представника в судове засідання апеляційного суду не направив, надіслав клопотання, в якому зазначив, що повідомлений про час та місце судового засідання 12.04.2017 та просить призначити судову почеркознавчу експертизу по справі № 908/3250/16, на вирішення якої поставити питання щодо належності підпису керівника позивача ОСОБА_6 у договорі № 336 від 15.04.2013 та Специфікації № 1 до вказаного договору, у звязку з чим просить зупинити провадження по справі.

Колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з огляду на його необґрунтованість, недоведеність необхідності застосування спеціальних знань для вирішення цього спору та враховуючи встановлені господарським судом обставини справи.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з позовної заяви, ДП ДЕВЗ звернулось до господарського суду з вимогою визнати недійсним укладений між ним та відповідачем договір № 336 від 15.04.2013 (далі Договір).

Господарським судом у задоволенні позовних вимог ДП ДЕВЗ відмовлено з огляду на їх безпідставність та недоведеність, з чим погоджується апеляційний суд, враховуючи таке.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин, ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

У ст. 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч.ч. 3, 4).

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обовязковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін.

В обґрунтування позовних вимог ДП ДЕВЗ послалось на наведені норми Цивільного кодексу України та вказало, що Договір № 336 від 15.04.2013 та Специфікація № 1 до нього підписані не директором ОСОБА_7, як це зазначено в Договорі та Специфікації № 1, що є підставою для визнання вказаного Договору недійсним.

При цьому позивач одночасно вважає, що сторонами при укладенні не було погоджено істотні умови Договору, а саме умови щодо порядку, умов та строків проведення розрахунків за товар, що підлягає поставці, з огляду на що, на думку позивача, спірний Договір є неукладеним відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.04.2013 між ДП ДЕВЗ (Покупець) та ТОВ Продтехпостачання (Продавець) укладено договір № 336, відповідно до п. 1.1. якого Продавець зобовязується у 2013 році поставити Покупцеві товари, зазначені в Специфікаціях, а Покупець зобовязується прийняти ці товари та сплатити за них визначену Специфікаціями грошову суму (ціну).

Відповідно до п. 4.1. Договору розрахунки за Договором здійснюються після предявлення Продавцем рахунку за кожну партію товару в національній валюті України шляхом банківського переказу у формі 100 % попередньої оплати та підписання відповідних документів.

Згідно з п. 5.1. Договору строк поставки кожної партії товару передбачається Сторонами безпосередньо в Специфікації до цього Договору, яка є його невідємною частиною відповідно до п. 12.1. Договору.

У п. 8.1. Договору сторони визначили, що він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2013, а в частині виконання розпочатих обовязків до повного їх виконання.

Сторонами підписано Специфікацію № 1 до Договору, в якій передбачено поставку товару за Договором на суму 13 728 000, 10 грн. з урахуванням 20 % ПДВ (а. с. 15 т. 1).

З боку Покупця Договір та Специфікацію № 1 підписано генеральним директором ОСОБА_7, підпис скріплено печаткою товариства. З оскаржуваного рішення господарського суду вбачається, що судом було оглянуто в судовому засіданні оригінали спірного Договору та Специфікації.

У позовній заяві та в апеляційній скарзі ДП ДЕВЗ зазначає, що підпис з боку Покупця, який є на спірних Договорі та Специфікації, не є підписом генерального директора ОСОБА_6, вказані документи підписано не встановленою та не уповноваженою особою.

Будь-яких доказів на підтвердження зазначених доводів позивачем не надано.

Під час розгляду справи в першій та апеляційній інстанціях ДП ДЕВЗ заявляло клопотання про призначення почеркознавчої експертизи на встановлення достовірності підпису керівника позивача на спірних Договорі та Специфікації. Однак позивач не обґрунтував необхідності проведення такої експертизи, не надав господарському суду доказів звернення до правоохоронних органів у зв'язку з підробленням підпису на спірних документів.

З огляду на зазначене, а також те, що заявником не доведено необхідність застосування спеціальних знань для вирішення цього спору, колегія суддів погоджується з господарським судом щодо відмови у задоволенні клопотання про проведення експертизи. Крім того, апеляційний суд враховує таке.

В обґрунтування своїх вимог щодо неукладеності спірного Договору позивач посилається на те, що сторони при його укладанні не визначили порядок, умови та строки проведення розрахунків за товар, що підлягає поставці; з умов Договору вбачається узгодження вказаних умов у Специфікації, але єдиною Специфікацією, яка була укладена сторонами до Договору, зазначені умови не були визначені.

Згідно зі ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону (п. 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними)

При розгляді справи господарським судом враховано, що стягнення з ДП ДЕВЗ заборгованості на користь ТОВ Продтехпостачання за оскаржуваним Договором було предметом судового розгляду у справі № 908/1817/16, за результатом якого рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.12.2016, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 18.01.2017, зокрема, позовні вимоги ТОВ Продтехпостачання до ДП ДЕВЗ задоволено частково, стягнуто з останнього 10 868 000, 10 грн. основного боргу, суми 3% річних, інфляційних втрат на підставі спірного Договору.

Господарським судом в цій справі було встановлено факт здійснення за спірним Договором поставок за період вересень 2013 квітень 2014 роки на загальну суму 13 728 000, 10 грн. та часткової оплати Покупцем ДП ДЕВЗ поставленої йому продукції; також встановлено факт проведення сторонами взаєморозрахунків, за наслідком яких ДП ДЕВЗ визнано суму заборгованості за спірним Договором.

З огляду на передбачений сторонами в п. 4.1. Договору порядок оплати (100 % попередня оплата) та з посиланням на ст.ст. 538, 693 Цивільного кодексу України, господарський суд у справі № 908/1817/16 дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами Договору № 336 від 15.04.2013 та Специфікації № 1 до Договору і досягнення між ними домовленостей щодо всіх істотних умов цього Договору.

Господарський суд в оскаржуваному рішенні по справі № 908/3250/16 з посиланням на ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України правомірно визнав вказані обставини преюдиційними та дійшов висновку, що оскільки сторони підписали спірний Договір № 336 від 15.04.2013, визначили в ньому порядок оплати товару та перейшли до його виконання, зазначене виключає можливість визнання такого Договору неукладеним, з чим погоджується апеляційний суд.

З огляду на те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт підписання оскаржуваного Договору та Специфікації до нього невідомою, не уповноваженою особою, та враховуючи встановлений факт укладення та виконання сторонами Договору № 336 від 15.04.2013 суд, з посиланням, зокрема, на ст. 241 Цивільного кодексу України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що в Специфікації відсутні умови щодо порядку здійснення розрахунків, і що зазначене свідчить про відсутність погодження сторонами відповідної умови при укладенні договору, що зумовлює його неукладеність, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки порядок, умови та строк здійснення оплати за поставлений товар сторони передбачили в самому Договорі (п. 4.1.).

Посилання ДП ДЕВЗ на те, що поставки за Договором було здійснено після закінчення строку дії договору в 2014 році жодним чином не впливає факт укладеності Договору № 336 від 15.04.02013 та на правову оцінку дійсності вказаного Договору.

Інші доводи апеляційної скарги висновків, викладених у рішенні господарського суду, не спростовують, а тому рішення Господарського суду Запорізької області від 20.02.2017 по справі № 908/3250/16 підлягає залишенню без змін, апеляційна скарга ДП ДЕВЗ підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дніпровський електровозобудівний завод», м. Дніпро, на рішення Господарського суду Запорізької області від 20.02.2017 по справі № 908/3250/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 20.02.2017 по справі № 908/3250/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_3