ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.04.2017 Справа № 904/1163/17

За позовом Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О. М. Макарова", м. Дніпропетровськ

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ", м. Дніпропетровськ

про стягнення 34 700,77 грн.

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 157/1573 від 28.12.2016 року

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" (далі - відповідач) про стягнення 34 700,77 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору № 173/409 від 02.10.2013, в частині розрахунків за виконані роботи з улаштування підпірної стінки.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 порушено провадження у справі № 904/1163/17, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 14.03.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 14.03.2017 відкладено судове засідання на 04.04.2017.

04.04.2017 повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився, витребувані документи до суду не надав. Жодних пояснень щодо причини неявки або інших клопотань до господарського суду не надходило. Про день, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджує повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 90).

Враховуючи зазначене, господарський суд прийшов до висновку про те, що повноважний представник відповідача у судове засідання не з'явився та не подав витребувані судом документи без поважних причин, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні без участі повноважного представника відповідача за наявними в ній матеріалами.

В свою чергу, повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд поновити строк позовної давності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні 04.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

02.10.2013 між державним підприємством "Виробниче об'єднання "ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ім. О. М. Макарова" (далі по тексту позивач, підрядник) та публічним акціонерним товариством "ДНІПРОВАЖМАШ" (далі по тексту відповідач, замовник) укладено договір № 173/409 (далі по тексту - Договір), відповідно до пункту 1.1 умов якого замовник доручає, а підрядник забезпечує згідно з умовами договору виконання робіт з улаштування підпірної стінки на території замовника.

Положеннями п. 2.1 Договору передбачено, що загальна сума договору згідно з договірною ціною (Додаток № 2) складає 40 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 6 666,66 грн.

Згідно з п. 2.3 Договору, остаточний розрахунок за виконані роботи здійснюється на підставі акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних підрядних робіт по формі КБ-3.

Як зазначено у п. 2.4 Договору, замовник зобов'язаний протягом 3-х календарних днів з дати отримання акту та довідки про вартість виконаних робіт по формі КБ-3, підписати надані документи або обґрунтувати причини відмови від їх підписання. Розрахунок між замовником та підрядником здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок підрядника. Оплата виконаних робіт здійснюється протягом 3-х календарних днів з дати підписання актів та довідки про вартість виконаних робіт замовником.

Відповідно до п. 2.7 Договору, після підписання договору замовник перераховує на поточний рахунок підрядника, авансовий платіж в розмірі 50 відсотків від загальної вартості договору на закупівлю матеріалів.

Пунктом 7.15 Договору встановлено, що за виконання або неналежне виконання обов'язків по даному договору підрядник та замовник несуть майнову відповідальність згідно з діючим законодавством України.

Згідно з п. 10.1 Договору, строк дії даного договору встановлюється з моменту підписання до повного виконання сторонами своїх обов'язків.

16.01.2014 між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до Договору, відповідно до якої змінені реквізити сторін, інші умови Договору залишені без змін.

На виконання умов вищезазначеного Договору позивачем були виконані роботи з улаштування підпірної стінки на території відповідача на загальну суму 41 880,55 грн., що підтверджують:

- Акт № 11-42 приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2013 року від 11.12.2013 на суму 6 172,40 грн.;

- Акт № 10-17 приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт від 27.12.2013 на суму 3 130,51 грн.;

- Акт № 11-18 приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2013 року від 27.12.2013 на суму 15 077,54 грн.;

- Акт № 10-16 приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт від 27.12.2013 на суму 8 940,13 грн.;

- Акт № 12-15 приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт від 28.03.2014 на суму 3 365,89 грн.;

- Акт № 12-12 приймання виконаних будівельних робіт та довідка про вартість виконаних будівельних робіт від 28.03.2014 на суму 5 194,08 грн.

Вищевказані акти приймання виконаних будівельних робіт та довідки про вартість виконаних будівельних робіт підписані з боку відповідача та скріплені печаткою без будь-яких претензій та зауважень.

Позивач звертає увагу суду, що відповідач за виконані роботи розрахувався частково, а саме у розмірі 25 000,00 грн., з яких:

- 18.10.2013 - 20 000,00 грн.,

- 28.11.2013 - 5 000,00 грн.

Таким чином, у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 16 880,55 грн., з яких: 8 320,58 грн. за актом № 10-16 приймання виконаних будівельних робіт; 3 365,89 грн. за актом № 12-15 приймання виконаних будівельних робіт; 5 194,08 грн. за актом № 12-12 приймання виконаних будівельних робіт.

За неналежне виконання відповідачем умов Договору, позивачем на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України були нараховані інфляційні втрати у розмірі 16 568,83 грн. та 3% річних у розмірі 1 251,39 грн.

Позивач заявив клопотання про поновлення строку позовної давності щодо суми основного боргу у розмірі 16 880,55 грн., інфляційних втрат у розмірі 16 568,83 грн. та 3% річних у розмірі 1 251,39 грн., виходячи з того, що перебіг строку позовної давності відбувся з поважних причин, бо з 2014 року по 2016 рік позивач не мав можливості по сплаті судового збору через арешт банківських рахунків, який відбувся згідно із постановами Державної виконавчої служби (перелік постанов додано до клопотання).

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за виконані роботи у розмірі 16 880,55 грн., інфляційні втрати у розмірі 16568,83 грн., 3% річних у розмірі 1 251,39 грн., а всього 34 700,77 грн.

Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі, виходячи з наступного.

Як свідчить зміст позовної заяви, предметом позову є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості за виконані позивачем роботи, строк оплати яких настав 31.12.2013 на суму 8 320,58 грн.; 28.03.2014 на суму 3 365,89 грн.; 28.03.2014 на суму 5 194,08 грн.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Враховуючи дату підписання Акту виконаних робіт № 10-16 від 27.12.2013 року на суму 8 940,13 грн., відповідач вважає, що строк звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості у позивача сплив у грудні 2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 266 Цивільного кодексу України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

З огляду на вищевказане, додаткові вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних також не підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд застосувати строк позовної давності щодо стягнення по Акту № 10-16 від 27.12.2013 року на суму основного боргу 8940,13 грн. та нарахованих на неї інфляційних втрат та 3% річних.

Крім того, відповідач вказує про те, що при перевірці розрахунку інфляційних втрат по Актам від 28.03.2014 на суму 3 365,89 грн. та 28.03.2014 на суму 5 194,08 грн. сума основного боргу з урахуванням індексу інфляції буде іншою.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважного представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Положеннями ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ст. 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Згідно із положенням ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. ст. 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за виконані роботи у розмірі 16 880,55 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

- Матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження того, що роботи були виконані позивачем саме відповідно до умов вищезазначеного Договору, які відповідачем були прийняті без жодних претензій або зауважень, що підтверджують Акти приймання виконаних будівельних робіт за формою № КБ-2в та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт за формою № КБ-3.

- Господарський суд вважає, що відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки до дії яка свідчить про визнання боргу може відноситися часткове погашення самим боржником основного боргу (відповідач за виконані роботи розрахувався частково, а саме у розмірі 25 000,00 грн., що підтверджується виписками з банку).

- Відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав, наведених позивачем обставин не спростував.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані інфляційні втрати у розмірі 16 568,83 грн. та 3% річних у розмірі 1 251,39 грн.

Розрахунок інфляційних втрат судом перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом (інформаційно-пошукова система "Законодавство") інфляційні втрати складають 16 557,75 грн.

Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрати підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 16 557,75 грн.

Розрахунок 3% річних судом також був перевірений та визнаний таким, що зроблений невірно.

Після перерахунку проведеного господарським судом (інформаційно-пошукова система "Законодавство") 3% річних складають 1 500,33 грн.

Оскільки господарський суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в повному обсязі, в розмірі 1 251,39 грн.

Вищевикладене є підставою для задоволення позову частково.

Господарський суд прийшов до висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, виходячи з наступного.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено в три роки.

Перебіг позовної давності, відповідно до статті 261 Цивільного України починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк позовної давності тривалістю в три роки застосовується у вигляді загального правила, якщо для відповідної вимоги не встановлено спеціального строку. Згідно зі статтею 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Господарський суд бере до уваги доводи позивача щодо поновлення строку позовної давності, виходячи з того, що перебіг строку позовної давності відбувся з поважних причин, бо з 2014 року по 2016 рік позивач не мав можливості по сплаті судового збору через арешт банківських рахунків, який відбувся згідно із постановами Державної виконавчої служби (перелік постанов додано до клопотання).

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі (пункт 5). Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

За умовами ст. 20 Господарського кодексу України держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов'язку в натурі. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Згідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права ("Трегубенко проти України", "Науменко проти України", "Полтораченко проти України" та "Тімотієвич проти України").

Відповідно до рішення у справі "Де Ла Прадель проти Франції" Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні у справі зазначив, що сторона в процесі має право на: реальний і фактичний доступ до суду; реальну можливість викласти свою аргументацію у справі; отримання мотивованого рішення.

Крім того, заборона звернення до суду може вважатися порушенням статті 6 Конвенції

про захист прав людини і основоположних свобод.

Проаналізувавши вищевикладені норми чинного законодавства України та практику Європейського Суду з прав людини, господарський суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, та відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Крім того, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав, наведених позивачем обставин не спростував.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 256, 257, 260, 261, 267, 509, 525, 526, 530, 599, 610, 625, 629 Цивільного кодексу України, ст.ст. 20, 173, 174, 193, 218 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 32-35, 43, 49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" (49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Сухий острів, буд. 3, ) на користь Державного підприємства "Виробниче обєднання "Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова" (49047, м. Дніпропетровськ, вул. Криворізька, буд. 1, ) заборгованість у розмірі 16 880,55 грн. (шістнадцять тисяч вісімсот вісімдесят гривень 55 коп.), інфляційні втрати у розмірі 16 557,75 грн. (шістнадцять тисяч пятсот пятдесят сім гривень 75 коп.), 3% річних у розмірі 1 251,39 грн. (одна тисяча двісті пятдесят одна гривня 39 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 599,49 грн. (одна тисяча пятсот девяносто девять гривень 49 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 05.04.2017

Суддя ОСОБА_2