ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

04.04.2017 Справа № 904/2221/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЦЕНТРЕНЕРГОМАШ", м. Київ

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ", м. Кам'янське, Дніпропетровська область

про стягнення

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_1 - юрисконсульт за дов. № 20 від 31.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Центренергомаш" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпровський металургійний комбінат" про стягнення заборгованості у розмірі 1262101, 94 грн., що є еквівалентом 44099, 46 Євро, згідно офіційного курсу гривні до Євро встановленого НБУ станом на 27.02.2016.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 15-0314-02 від 06.02.2015 в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.03.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 20.03.2017.

Ухвалою суду від 20.03.2017 розгляд справи відкладено на 04.04.2017.

29.03.2017 через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечив проти задоволення позову в частині стягнення пені та трьох відсотків річних, а також звернувся до суду із клопотанням про розстрочку виконання рішення суду на 6 місяців.

Позивач явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, витребуванні судом документи не надав, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення цінного листа з ухвалою суду (арк. с. 124).

У судовому засіданні 04.04.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповдача, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Центренергомаш» (далі позивач, продавець) та Публічним акціонерним товариством «Дніпровський металургійний комбінат ім.. ОСОБА_2» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний комбінат» (далі відповідач, покупець) було укладено договір № 15-0314-02 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору, продавець зобов'язується виготовити та поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію (далі - товар).

Пунктом 1.2 договору встановлено, що кількість, номенклатура, ціна, терміни постачання та умови оплати товару визначені в специфікаціях, що додаються до договору і які складають його невід'ємну частину.

Ціна на товар визначається у національній валюті України - гривнях за одиницю, на умовах, обумовлених в специфікаціях, згідно з офіційними правилами тлумачення торговельних термінів Міжнародної ОСОБА_3 (редакції 2010 року) (далі Інкотермс-2010) і вказується в специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід'ємну частину (п. 2.1 договору).

Згідно з п. 3.1 договору, поставка товару здійснюється на умовах передбачених у специфікаціях, що додаються до договору і складають його невід'ємну частину, відповідно до «Інкотермс-2010».

Товар вважається поставленим продавцем і прийнятим покупцем, зокрема, за кількістю - згідно з даними, вказаними у товаросупровідних накладних (п. 3.3 договору).

Сторонами було складено та підписано специфікацію № 1 до договору, якою погоджено поставку товару на загальну суму 1782377, 83 грн. (арк. с. 72).

Пунктом 1 специфікації № 1 передбачено, ціни встановлені на умовах поставки: СРТ - склад ПАО «ДМКД», м. Дніпродзержинськ.

Умови оплати: по факту поставки узгодженої партії товару протягом 35 календарних днів після поставки товару, на підставі виданих фактичних рахунків.

Узгоджена партія товару визначається покупцем, і направляється продавцю письмовим повідомленням (п. 3 специфікації № 1).

Ціни на товар встановлені в національній валюті України (гривня) відповідно до курсу євро (НБУ) по відношенню до гривні станом на 07.11.2014 (1 євро = 18,112925 грн). У разі збільшення або зменшення курсу євро (НБУ) по відношенню до гривні, ціни на товар змінюються пропорційно зміні курсу євро, на дату оплати фактичного рахунка. Ціна підлягає перерахуванню на дату оплати фактичного рахунка за формулою:

Sо = (Sn/К1) х К2, де:

- Sо - ціна товару в гривні (UАН) на момент здійснення оплати за товар продавцю;

- Sn- ціна товару в гривні (UАН) на 07.11.2014 (1 євро = 18,112925 грн);

- К1 - курс продажу євро (НБУ) на 07.11.2014 (1 євро = 18,112925 грн);

- К2 - курс продажу євро (НБУ) на дату оплати фактичного рахунку.

Отже, специфікації № 1 підписана на суму 1782377, 83 грн, що згідно курсу станом на 07.11.2014 еквівалентно 98403, 64 євро.

На момент здійснення оплати фактичного рахунку продавець зобов'язаний надати підписані продавцем «Акт про узгодження ціни на товар» в формі погодженої сторонами. «Акт про узгодження ціни на товар» підписаний повноваженими представниками сторін і скріплений печаткою є невід'ємною частиною договору (п. 4 специфікації № 1).

На виконання умов договору та специфікації № 1, позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 1782377, 83 грн, що підтверджується видатковими накладними № 27 від 05.05.2015 та № 67 від 22.10.2015, підписаними обома сторонами (арк. с. 73, 77).

Відповідач здійснив оплату поставленого товару у розмірі 1782377, 83 грн, яка з урахуванням положень п. 4 специфікації № 1 до договору та офіційного курсу продажу євро (НБУ) станом на дату кожної фактично часткової оплати (арк. с. 96-109), що здійснювалась позивачем відповідно до платіжних доручень арк. с. 81-95), склала 59853, 85 євро.

Отже, несплаченою залишається вартість поставленого товару у розмірі 38549, 79 євро (98403, 64 євро 59853, 85 євро), що станом на момент звернення до суду еквівалентно 1103273, 48 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 частини 1 статті 192 Цивільного кодексу України встановлено, що законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця гривня; іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Також відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривні; якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт отримання товару за представленими видатковими накладними та не надано доказів повної його оплати на суму 1103273, 48 грн, що еквівалентно 38549, 79 євро, а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає частковому задоволенню у розмірі 1103273, 48 грн, що еквівалентно 38549, 79 євро.

Сума основного боргу у розмірі 13937, 67 грн, що станом на 27.02.2017 еквівалентно 487 євро, не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованою. Позивачем при здійсненні розрахунку основного боргу було невірно визначено еквівалент суми оплати у розмірі 111354, 46 грн, здійсненої 02.07.2015. А саме, позивачем еквівалент суми 111354, 46 грн розраховано як еквівалент 4288, 70 євро, тоді як з урахуванням курсу євро станом на 02.07.2015 (1 євро 23, 317074) 111354, 46 грн складало 4788, 52 євро.

У зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 3211, 89 євро за період з 27.11.2015 по 26.05.2016, на підставі п. 9.3 договору та п. 66 Положення про постачання продукції № 888.

Відповідно до п. 9.3 договору, взаємовідносини сторін, не передбачені цим договором регулюються Положенням про постачання продукції № 888, ГПК України, ЦК України та ін.

Відповідно до п. 66 Положення про постачання продукції, затвердженого ОСОБА_4 міністрів СРСР № 888 від 25.07.1988, при несвоєчасній оплаті поставленого продукції, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі 0,04 відсотки від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

ОСОБА_4 Верховної ОСОБА_4 України від 12.09.1991 № 15-45 ХІІ встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України.

Однак, питання щодо нарахування пені є чітко врегульованим законодавством України. А тому, у даному питанні слід керуватись положеннями чинного законодавства України.

За приписами ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною першою ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, ЦК України передбачено обов'язкове встановлення правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі.

Сторонами у спірному договорі не передбачено стягнення пені у разі порушення грошового зобов'язання покупцем.

За викладених обставин, позовна вимога про стягнення з відповідача пені у розмірі 3211, 89 євро не підлягають задоволенню.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 10.06.2015 по 27.02.2017 у розмірі 1850, 78 євро.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 Цивільного кодексу України).

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В силу положень ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В постанові Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 зроблено висновок про те, що у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню як пеня, штраф, неустойка, проценти так і виплати, передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України.

Також, Верховний Суд України у своєму листі від 01.07.2014 "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" роз'яснив, що беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті України - гривні.

Отже, беручи до уваги наведені правові позиції Верховного Суду України, а також те, що позивачем зроблено розрахунок 3 % річних у євро, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення трьох відсотків річних у розмірі 1850, 78 євро, нарахованих за період з 10.06.2015 по 27.02.2017.

Відповідач звернувся до суду із клопотання про розстрочку виконання рішення суду на 6 місяців, яке викладене у відзиві на позовну заяву.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

При розгляді заяви відповідача про розстрочку виконання рішення, судом враховано правові позиції, що викладені в постанові пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 № 9 (далі - ОСОБА_4 Пленуму Вищого господарського суду України № 9). Так, у пункті 7.1.2 ОСОБА_4 Пленуму Вищого господарського суду України № 9 зазначено, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Беручи до уваги заяву відповідача про розстрочку виконання рішення суду, у зв'язку із складним фінансовим становищем, яке посилилось втратою господарських зв'язків з постачальниками сировини та матеріалів з причин проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей, збитковістю підприємства у 2016 році, що склала 2717065 тис. грн (арк. с. 134-137), господарський суд частково задовольняє заяву відповідача про розстрочку виконання рішення суду, та розстрочує його виконання на 3 місяців, шляхом сплати боргу щомісяця рівними частинами за наступним графіком: до 01.05.2017 390455, 71 грн; до 01.06.2017 390455, 70 грн; до 01.07.2017 390455, 70 грн.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 16549, 10 грн.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний комбінат» (51925, Дніпропетровська область, м. Камянське, вул. Соборна, буд. 18-Б; ідентифікаційний код 05393043) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Центренергомаш» (04114, м. Київ, вул. Довнар Запольського, буд. 4, кімн. 98; ідентифікаційний код 37395397) основний борг у сумі 1103273, 48 грн, що еквівалентно 38549, 79 євро, та 16549, 10 грн витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Розстрочити виконання рішення суду на три місяці шляхом сплати боргу щомісяця рівними частинами за наступним графіком:

- до 01.05.2017 373274, 20 грн;

- до 01.06.2017 373274, 19 грн;

- до 01.07.2017 373274, 19 грн.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 06.04.2017

Суддя ОСОБА_5