КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2017 р. Справа№ 910/19815/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Чорної Л.В.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

- позивача: Іванкіної Ю.Б., довіреність № 14-91 від 18.10.2014

- відповідача: Науменко С.В., довіреність № 3 від 10.01.2017,

Савенецької-Фурси Т.В., довіреність № 2 від 10.01.2017

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Київської області від 24.02.2017 у справі № 910/19815/16 (суддя Шевчук Н.Г.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до приватного підприємства «Столичні будинки», м. Буча, Київська область

про стягнення 170805, 13 грн.,

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі- ПАТ «НАК «Нафтогаз України»/позивач/апелянт) звернулось до господарського суду міста Києва із позовною заявою до приватного підприємства "Столичні будинки" (надалі- ПП «Столичні будинки»/відповідач) про стягнення 47 943,26 грн. - пені, 114 475,22 грн. - інфляційних втрат та 8 386,65 грн. 3% річних.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу №1468/14-ТЕ-41 від 15.01.2014 в частині оплати за поставлений протягом січня - грудня 2014 року природний газ у встановлений договором строк.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.11.2016 справу № 910/19815/16, на підставі ст. 17 Господарського процесуального кодексу України, передано до господарського суду Київської області за встановленою підсудністю.

Рішенням господарського суду Київської області від 24.02.2017 у справі № 910/19815/16 (суддя Шевчук Н.Г.) у позові відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, керуючись ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" від 03.11.2016 (який набрав чинності 30.11.2016 ) виходив з того, що відповідач звернувся до суду до набрання чинності Закону, заборгованість відповідача перед позивачем за спожитий природний газ була погашена ще в грудні 2015, а тому нараховані пеня, інфляційні та річні підлягають списанню відповідно до норм зазначеного вище Закону.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Київської області від 24.02.2017 у справі № 910/19815/16, публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що постановлене судом першої інстанції рішення є незаконним та не обґрунтованим, оскільки при прийнятті останнього суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а також порушив норми матеріального та процесуального права. Зокрема, в основу заперечень скаржника покладено твердження про те, що застосування Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» до спірних правовідносин на момент винесення оскаржуваного рішення є неправомірним у зв'язку з тим, що відповідач не включений до реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих підприємств, тобто не є учасником передбаченої цим законом процедури врегулювання заборгованості, а тому відсутні підстави для списання з нього 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.03.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" на рішення господарського суду Київської області від 24.02.2017 у справі № 910/19815/16 та призначено її до розгляду на 30.03.2017.

28.03.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких остатнє просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

30.03.2017 через відділ документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду ПАТ «НАК «Нафтогаз України» подало додаткові пояснення до апеляційної скарги.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду № 09-53/1270/17 від 29.03.2017 у зв'язку з перебуванням судді Яковлєва М.Л. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/19815/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 29.03.2017 для розгляду справи № 910/19815/16 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2017 прийнято до провадження апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на рішення господарського суду Київської області від 24.02.2017 у справі № 910/19815/16 колегією суддів у складі: головуючий суддя- Разіна Т.І., судді: Отрюх Б.В., Чорна Л.В.

Представник позивача (апелянта) в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги з викладених в ній підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив доводи апеляційної скарги та просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, що 15.01.2014 між ПАТ «НАК «Нафтогаз», як продавцем та ПП «Столичні будинки», як покупцем було укладено договір №1468/14-ТЕ-41 купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), за умовами пункту 1.1 якого продавець взяв на себе зобов'язання передати у власність покупцеві у 2014 році природний газ, а покупець - зобов'язується прийняти і оплатити природний газ на умовах договору.

У відповідності до п 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

Продавець передає з 01.01.2014 по 31.12.2014 газ у обсязі до 1360 тис.куб.м (п. 2.1. договору).

Пунктами 5.1, 5.2 договору сторони визначили, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарафи на його транспотрування встановлюється НКРЕ; ціна 1000 куб.м природного газу становить - 1309,20 грн з ПДВ.

У разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію (п. 5.3. договору).

Пунктом 5.5 договору сторони погодили, що загальна вартість природного газу за вказаним договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

У разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку газу пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він зобов'язується сплати продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу ( п. 7.2. договору).

Відповідно до пункту 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу; остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Розділом 11 договору встановлено, що він набирає чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки газу до 31.12.2014, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення (розділ 11 договору).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладались додаткові угоди до вказаного договору, якими змінювались положення пунктів 2.1, 5.2, договору в частині обсягів та вартості газу і вказувались інші банківські реквізити продавця (а.с.22-24).

Зокрема, додатковою угодою №2 від 30.04.2014 пункт 2.1 договору викладено в наступній редакції: газ що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням.

Судом першої інстанції також вірно встановлено, що позивач протягом січня-грудня 2014 року поставив відповідачу природний газ на загальну суму 47 8345,02 грн.

Факт поставки газу підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними представниками та скріпленими печатками сторін, що також не заперечується відповідачем.

Позивач, обґрунтовуючи позов, вказує, що ПП «Столичні будинки» станом на 14.09.2016 повністю розрахувався за переданий у 2014 році природний газ, що також не заперечувалось відповідачем, однак такі платежі здійснювалися останнім з порушенням строків, передбачених договором, а тому позивач, керуючись ст.ст. 526, 611, 612, 625 Цивільного кодексу України, ст.ст. 22, 193, 231 Господарського кодексу України, звернувся із позовом до приватного підприємства «Столичні будинки» про стягнення 170 805,13 грн., з яких 47 943,26 грн. пені, 114 475,22 грн. інфляційних втрат та 8 386, 65 грн. 3% річних.

В свою чергу відповідач проти позову заперечує, та зазначає, що остаточна оплата поставленого йому природного газу була проведена ним 14.09.2016, що також не заперечувалось позивачем, а відтак при нарахуванні пені, 3% річних та втрат від інфляції позивачем не враховано норми спеціального Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" Крім того, як вказує відповідач, враховуючи те, що заборгованість відповідача перед позивачем погашена до набрання чинності вказаним Законом, а отже вимоги позивача про стягнення 170 805,13 грн., з яких 47 943,26 грн. пені, 114 475,22 грн. інфляційних втрат та 8 386, 65 грн. 3% річних є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не можуть бути задоволені господарським судом.

Колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли правовідносини купівлі-продажу.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а відповідно частини першої ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

30.11.2016 набрав чинності Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (надалі- Закон), який визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.

Так, ст. 1 названого Закону визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії

Згідно з ч. 3 ст. 7 Закон України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом, отже до набрання чинності цим Законом

Наведені вище положення Закону передбачають, що у такому випадку неустойка (пеня), інфляційні та проценти річних не нараховуються.

Місцевим господарським судом вірно встановлено, що заборгованість за поставлений природний газ використовувався відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживалась населенням (пункт 1.2 договору в редакції додаткової угоди №2 від 30.04.2016), погашена ПП «Столичні будинки» в повному обсязі станом на 30.12. 2015, тобто, до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Таким чином, суд першої інстанції, правомірно застосувавши до спірних правовідносин Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» та встановивши відсутність підстав для нарахування 3 % річних, інфляційних втрат та пені, заявлених позивачем за прострочення виконання зобов'язань з оплати за поставлений природний газ, а тому дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Отже, доводи скаржника про те, що відповідач не є учасником процедури врегулювання заборгованості, а тому порядок списання пені, інфляційних втрат та 3% річних, передбачених ч. 3 ст. 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" не може бути застосований до відповідача, судова колегія вважає необґрунтованими, оскільки вищевказаний Закон не передбачає подання будь-яких додаткових документів для списання чи не нарахування штрафних санкцій, а лише визначає одну підставу, зокрема, погашення основної заборгованості до набрання чинності вказаним Законом.

Колегія суддів зазначає, що дійсно, на час розгляду справи як у суді першої, так і в суді апеляційної інстанції відповідний реєстр не сформований. Однак, виходячи із системного аналізу положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", формування відповідного реєстру здійснюється відносно підприємств, які мають заборгованість.

Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України за результатами розгляду звернення відповідача останнього повідомлено, що у зв'язку із відсутністю у відповідача кредиторської заборгованості за спожиті енергоносії, яка підлягає реструктуризації відповідно до закону, підприємство не потребує включення до реєстру, а нараховані на погашену відповідачем заборгованість неустойка (штрафу, пеня), інфляційні нарахуваня та проценти річних підлягають списанню на підставі частини третьої статті 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» ( а.с. 80-81).

До того ж, листом №04-12/11-119 від 17.02.2017 Комітет з питань будівництва, містобудування і житлово-комунального господарства Верховної Ради України за зверненням відповідача надав роз'яснення та повідомив, що вимоги про погашення/стягнення заборгованості за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашеної до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних є незаконними з дня набрання чинності вказаним законом, а саме з 30.11.2016. Оскільки положення частини 3 статті 7 Закону №1730-VIII носять імперативний характер та є обов'язковими для виконання, вони мають бути враховані судом під час розгляду відповідного спору.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що предметом спору у даній справі є стягнення пені, інфляційних та 3% річних, які нараховані на основну заборгованість за спожитий у 2014 році природний газ та заборгованість була погашена відповідачем до звернення позивача до суду з позовом, що підтверджується позивачем; на момент звернення позивача до суду з позовом у позивача були підстави для нарахування пені, інфляційних та 3% річних, однак до прийняття рішення по справі - 30.11.2016 набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», тому відповідно до ч.3 ст.7 вказаного Закону нараховані позивачем пеня, інфляційні та 3% річних підлягають списанню.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Інші доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, що судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення, рішення господарського суду Київської області від 24.02.2017 у справі № 910/19815/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді Л.В. Чорна

Б.В. Отрюх