КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. справа№ 910/24201/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Дідиченко М.А.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників:позивача - не з'явились

відповідача - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

на рішення Господарського суду м. Києва від 09.02.2017 р.

у справі № 910/24201/16 (суддя - Шкурдова Л.М.)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік"

про тлумачення змісту правочину (договору)

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (далі - позивач) звернулось з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Селтік" (далі - відповідач) про тлумачення змісту договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1616669 від 01.11.2016 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/24201/16 від 09.02.2017 р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 р., Товариство з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що укладений між сторонами договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1616669 від 01.11.2016 р. в силу положень ст. 18 Закону України «Про страхування» та ст. 983 ЦК України на момент настання страхового випадку, а саме 02.11.2016 р., не набрав чинності у зв'язку з несплатою страхового платежу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2017 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.04.2017 р.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду № 09-53/1363/17 від 03.04.2017 р. у зв'язку з відрядженням судді Шапрана В.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), для роботи до Вищої ради правосуддя призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/24201/16, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Буравльов С.І. (головуючий), Андрієнко В.В., Дідиченко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.04.2017 р. було прийнято апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" на рішення Господарського суду м. Києва від 09.02.2017 р. у справі № 910/24201/16 до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду.

В засідання суду, призначене на 04.04.2017 р., представники сторін не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Будь-яких доказів поважності причин відсутності зазначених представників суду не надано.

Неявка в судове засідання цих представників не перешкоджає розгляду скарги. Подальше відкладення призведе до затягування та порушення строків розгляду скарги, а тому постанова приймається за наявними в справі матеріалами, яких достатньо для повного та об'єктивного розгляду. Наведене не суперечить п. п. 3.9.1, 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

01.11.2016 р. між ТДВ СК "Альфа-Гарант" (далі - страховик) та ТОВ "Селтік" (далі - страхувальник) було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1616669 (далі - договір).

Предметом вказаного договору є страхування цивільно-правової відповідальності водія транспортного засобу "MAN", державний реєстраційний номер НОМЕР_1, за шкоду, заподіяну третім особам в дорожньо-транспортній пригоді, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до п. 3 договору строк дії договору з 02.11.2016 р. до 01.11.2017 р. Договір (поліс) набирає чинності з початку зазначеного строку його дії.

02.11.2016 р. відбулась дорожно-транспортна пригода за участю транспортного засобу "MAN", власником якого є ТОВ «Селтік», під керуванням ОСОБА_4.

04.11.2016 р. відповідач направив на адресу ТДВ СК "Альфа-Гарант" повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

08.11.2016 р. ТОВ «Селтік» було сплачено страховий платіж у суму 1 809,00 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 4347.

Спір у справі виник у зв'язку з різним тлумаченням сторонами умов договору № АК/1616669 щодо моменту набрання останнім чинності, оскільки пунктом 3 договору визначено його строк з 02.11.2016 р. по 01.11.2017 р., в той час як відповідно до ч. 1 ст. 983 ЦК України та ст. 18 Закону України "Про страхування" договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором страхування.

Згідно зі ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 983 ЦК України договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Як передбачено ст. 10 Закону України "Про страхування", страховий платіж (страховий внесок, страхова премія) - плата за страхування, яку страхувальник зобов'язаний внести страховику згідно з договором страхування.

Згідно зі статтею 18 вказаного Закону договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування.

Отже, умови ст. 18 Закону України "Про страхування" та ст. 983 ЦК України передбачають, що договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором.

Разом з цим встановлено, що умовами укладеного сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1616669 від 01.11.2016 р., зокрема п. 3 цього договору, передбачено строк його дії з 02.11.2016 р. до 01.11.2017 р., та вказано, що договір набирає чинності з початку зазначеного строку його дії.

Відповідно до ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу, у разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

За приписами статті 213 ЦК України тлумачення правочину може здійснюватися як сторонами, так і на вимогу однієї із сторін судом.

Пунктами 3, 4 вказаної статті передбачені правила тлумачення правочину, які визначаються за таким принципом: при неможливості витлумачити положення договору, шляхом використання вузького кола засобів, залучаються нові критерії перевірки правильності того чи іншого трактування умов договору.

Так, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Підставою для тлумачення судом угоди є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів тексту всієї угоди або її частини, що не дає змогу з'ясувати дійсним зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір, тлумачення не може створювати, а лише роз'яснює існуючи умови угоди.

Тобто, у розумінні наведених приписів, на вимогу однієї або двох сторін договору суд може постановити рішення про тлумачення змісту цього договору без зміни його умов. При цьому, зважаючи на те, що метою тлумачення правочину є з'ясування змісту його окремих частин, який складає права та обов'язки сторін, тлумачення слід розуміти як спосіб можливості виконання сторонами умов правочину, тому тлумачення договору можливе до початку виконання сторонами його умов.

З огляду на викладене, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 Цивільного кодексу України, тобто, тлумаченням правочину є встановлення його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення неясностей та суперечностей у трактуванні його положень.

Згідно з п. 3 Інформаційного листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004 роках від 11.04.2005 р. № 01-8/344, тлумачення змісту правочину господарським судом можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони (сторін) правочину.

Дослідивши умови п. 3 та п. 10 укладеного договору, суд вважає, що в ньому відсутні незрозумілі слова, поняття, терміни, які не дають змоги з'ясувати сторонам їх дійсні наміри при підписанні договору, що є необхідною умовою для тлумачення правочину відповідно до статті 213 Цивільного кодексу України.

Так, пунктом 3 договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1616669 від 01.11.2016 р. визначено строк його дії, зазначено, що договір набирає чинності з початку строку його дії, договір підписано сторонами та скріплено їх печатками, що свідчить про погодженість сторонами умов договору і, відповідно, відсутність суперечностей у трактуванні його положень.

Враховуючи викладене, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що вимоги позивача про тлумачення змісту договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/1616669 від 01.11.2016 р. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 09.02.2017 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" залишити без задоволення, рішення Господарського суду м. Києва від 09.02.2017 р. у справі № 910/24201/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/24201/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді М.А. Дідиченко

В.В. Андрієнко