ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Справа № 910/5940/16

Вищий господарський суд України у складі: суддя Палій В.В. - головуючий (доповідач), судді Селіваненко В.П. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери", м. Київ,

на рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2016

та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017

у справі № 910/5940/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" (далі - ТОВ "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери"), м. Київ,

до публічного акціонерного товариства "Автотранспортне підприємство "Поліграфкнига" (далі - ПАТ "Автотранспортне підприємство "Поліграфкнига"), м. Київ,

про стягнення 18 000,00 грн.

Судове засідання проведено за участю представників сторін:

позивача - Кавалець Л.П. предст. (дов. від 10.03.2017)

відповідача - не з'явився

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до ПАТ "Автотранспортне підприємство "Поліграфкнига" про стягнення 18 000,00 грн. збитків (упущеної вигоди), завданих у зв'язку з відмовою відповідача від укладення договору про надання юридичних послуг з позивачем.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.05.2016 зі справи № 910/5940/16 (суддя Андреїшина І.О.), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 (судді Яковлєв М.Л. - головуючий, Разіна Т.І., Сулім В.В.) у задоволення позову відмовлено з посиланням на необґрунтованість заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі ТОВ "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери", не погоджуючись із судовими актами попередніх інстанцій, просить їх скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права; прийняти нове рішення про задоволення позову.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Сторони відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлені про час і місце розгляду скарги.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями обставин справи правильність застосування ними норм процесуального та матеріального права, заслухавши пояснення представника позивача, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Місцевим та апеляційним господарськими судами у справі, зокрема, встановлено, що:

- як зазначає позивач, між сторонами існувала домовленість (усно та письмово) щодо укладення договору про надання юридичних послуг, згідно з якою позивач зобов'язувався надати відповідачу юридичні послуги щодо отримання останнім статусу платника єдиного податку 3-ї (третьої) групи з відсотковою ставкою єдиного податку, а відповідач повинен був оплатити такі послуги у погодженому розмірі. Письмове оформлення зазначеної домовленості здійснювалося у вигляді листування електронною поштою. На виконання зазначеної вище домовленості, представниками позивача проведено зустрічі з представниками відповідача та обговорено істотні умови майбутнього договору, а також надано попередні консультації та здійснено ряд досліджень щодо вирішення питання отримання відповідачем статусу платника єдиного податку 3-ї (третьої) групи з відсотковою ставкою єдиного податку;

- за твердженням позивача, з метою уникнення для відповідача негативних наслідків у вигляді грошових витрат, оформлення його переходу на єдиний податок необхідно було здійснити до 15.03.2016. Також відповідачу було надіслано погоджений проект договору в електронному вигляді (лист від 02.03.2016). Проте, після проведених зустрічей, наданих консультацій та здійснених досліджень, відповідач відмовився від укладення договору з позивачем. При цьому, відповідач скористався консультаціями та результатами досліджень позивача і самостійно отримав статус платника єдиного податку 3-ї (третьої) групи з відсотковою ставкою єдиного податку, про що позивач дізнався 17.03.2016, відповідно до інформації, наявної у відкритому Реєстрі платників єдиного податку на сайті Державної фіскальної служби України;

- на останній електронний лист позивача від 17.03.2016 щодо укладення договору, відповіді від відповідача не отримано.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що у процесі розгляду справи місцевим господарським судом позивачем виставлено відповідачу рахунок від 08.04.2016 № 32 на 18 000,00 грн. із наступним призначенням платежу: "оплата за відмову в укладенні договору грошові збитки (упущену вигоду) згідно позовної заяви". Відповідач сплатив на користь позивача 9000,00 грн. згідно платіжного доручення від 12.04.2016 № 267 з наступним призначенням платежу: "оплата за юридичні послуги згідно рах. № 32 від 08.04.2016. Без ПДВ".

Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 18 000,00 грн. збитків (упущеної вигоди, що складає вартість послуг за договором), завданих внаслідок відмови відповідача від укладення договору про надання юридичних послуг з позивачем.

Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) України збитками визнаються витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно зі статтею 224 Господарського кодексу України (далі - ГК України) учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Як унормовано у статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22.01.2013 зі справи № 3-72гс12).

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків. При цьому важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов'язання за договором.

Відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Місцевий та апеляційний господарські суди, повно і всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх поданими сторонами доказами, яким надали необхідну оцінку, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, встановивши, що договір про надання юридичних послуг фактично не був укладений сторонами, відповідно, у відповідача відсутній обов'язок здійснити оплату за даним договором та нести відповідальність за невиконання зобов'язання; відповідач самостійно отримав статус платника єдиного податку 3-ї (третьої) групи з відсотковою ставкою єдиного податку; беручи до уваги недоведеність позивачем складу цивільного правопорушення, що виключає застосування до відповідача такої міри відповідальності як стягнення збитків, - дійшли неспростовного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, Вищий господарський суд України враховує, що за умовами запропонованого позивачем відповідачу договору про надання юридичних послуг, позивач повинен був забезпечити представництво інтересів відповідача у відносинах з державними органами, щодо отримання відповідачем статусу платника єдиного податку (третьої) групи з відсотковою ставкою єдиного податку, відповідно, вартість таких послуг складала б 18 000,00 грн. Проте, як встановлено судами попередніх інстанцій, відповідач самостійно отримав статус платника єдиного податку 3-ї (третьої) групи з відсотковою ставкою єдиного податку (такі послуги позивачем не надавалися), а юридичні послуги, надані позивачем (консультації, тощо) були оплачені відповідачем згідно платіжного доручення від 12.04.2016 № 267 у розмірі 9000,00 грн.

Доводи ТОВ "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" не спростовують висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях попередніх інстанцій. При цьому в частині встановлення фактичних обставин справи та переоцінки наявних доказів касаційна скарга не відповідає вимогам статті 1117 ГПК України стосовно меж перегляду справи в касаційній інстанції.

Таким чином, рішення місцевого господарського суду та постанова апеляційного господарського суду зі справи відповідають встановленим ними фактичним обставинам, прийняті з дотриманням норм матеріального і процесуального права та передбачені законом підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 1117, 1119-11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 11.05.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2017 у справі № 910/5940/16 залишити без змін, а касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародна юридична компанія "Гапоненко Роман і партнери" - без задоволення.

Суддя В. Палій

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Студенець