ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року Справа № 915/812/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Куровського С.В. головуючого,

Погребняка В.Я., Ткаченко Н.Г.,

за участю представників:

Військової частини НОМЕР_1 Волошиної Д.О. (дов. від 12.01.2017),

Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" Царюка В.В. (дов. від 10.10.2016),

розглянувши у закритому судовому засіданні

касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017

та рішення господарського суду м. Києва від 16.11.2016

у справі №915/812/16 господарського суду м. Києва

за позовом Військової частини НОМЕР_1

до Державного підприємства "Миколаївський бронетанковий

завод"

про стягнення 239747,86 грн.

встановив:

Військова частина НОМЕР_1 звернувся до господарського суду з позовною заявою до державного підприємства "Миколаївський бронетанковий завод" про стягнення з заборгованості в розмірі 239 747,86 грн., обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідачем, на виконання укладеного між сторонами спору договору на поставку самохідних броньованих транспортних засобів від 05.09.2014 № 085Т 164-14 здійснене завищення фактичних витрат з виробництва бронетехніки, що призвело до завдання позивачу збитків в розмірі 239 747,86 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 16.11.2016 у справі №915/812/16 (Суддя Балац С.В.) військовій частині НОМЕР_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з ДП "Миколаївський бронетанковий завод" заборгованості в розмірі 239 747,86 грн., з огляду на те, що поданий позивачем в обґрунтування позовних вимог лист державної фінансової інспекції України від 05.05.2016 № 08-14/330 не може бути належним та допустимим доказом, який підтверджує завдання відповідачем позивачу збитків в сумі 239 747,86 грн., оскільки не містить документів, які підтверджують факт завищення вартості робіт та послуг відповідачем за Договором. Умови укладеного між сторонами спору Договору сторонами виконані в повному обсязі, претензії щодо виконання/неналежного виконання сторонами умов Договору матеріали справи не містять, а поданий позов фактично містить вимогу про зміну ціни Договору вже після його виконання сторонами, що в свою чергу, не передбачено ні Договором, ні законом.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 (колегія суддів у складі: Чорногуза М.Г. (головуючий), Верховця А.А., Зеленіна В.О.) апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , на рішення господарського суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у справі № 915/812/16 залишено без задоволення. Рішення господарського суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у справі № 915/812/16 залишено без змін.

У касаційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати наведені процесуальні акти попередніх судових інстанцій та прийняти нове рішення яким позовні вимоги задовольнити, пославшись на порушення та невірне застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді Куровського С.В., пояснення представників, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено попередніми судовими інстанціями, 05 вересня 2014 року, військовою частиною НОМЕР_1 , як замовником, (позивач) та державним підприємством "Миколаївський бронетанковий завод", як виконавцем, (відповідач) укладено договір на поставку самохідних броньованих транспортних засобів від № 085Т 164-14, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався поставити, а позивач прийняти та оплатити продукцію, зазначену у Договорі.

Додатковою угодою від 14.11.2014 №1 до Договору, змінено п 3.1 Договору, відповідно якого ціна Договору становить 11 766 333,27 грн., в тому числі ПДВ 1 069 666,67 грн. ПДВ нараховується на суму попередньої оплати в розмірі 6 418 000,00 грн. Ціна за одиницю продукції визначена у специфікації на поставку (додаток № 2), що попередньо узгоджені протоколом погодження договірної ціни (додаток № 4).

05.09.2014 позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 6 418 000,00 грн. в якості попередньої оплати за Договором, а 29.12.2014 проведено остаточний розрахунок перерахувавши на користь відповідача 5 348 333,27 грн., що підтверджується банківськими виписками.

Відповідно до видаткових накладних від 27.02.2015 № 19/1, № 19/2, № 19/3, № 19/4, № 19/5, № 19/6 та актів приймання-передачі № 1-6, які підписані сторонами, відповідач здійснив поставку продукції за Договором на суму 10 696 666,60 грн.

Зауважень щодо поставки продукції, як встановлено під час розгляду справи, не було, таким чином господарський суд першої інстанції із висновком якого погодився апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що зобов`язання відповідача та позивача за укладеним сторонами Договором виконані в повному обсязі.

Державною фінансовою інспекцією України на виконання п. 2.23 плану контрольно-ревізійної роботи ДФІ на ІV квартал 2015 року проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача в період з 01.01.2013 по 2015, в тому числі використання бюджетних коштів, виділених з резервного фонду державного бюджету у зв`язку з оголошеною мобілізацією, якою встановлено низку порушень, що викладені в акті ревізії від 29.03.2016 № 08-21/3т.

У листі державної фінансової інспекції України від 05.05.2016 № 08-14/330 зазначено, що через завищення фактичних витрат з виробництва бронетехніки відповідач завдав збитки на суму 239 749,90 грн.

Позивачем на адресу відповідача направлена претензія від 07.04.2016 №14/918дск з вимогами про перерахування коштів на користь позивача за Договором в сумі 239 747,86 грн.

12.05.2016 відповідач відмовив позивачеві у сплаті зазначених коштів, мотивуючи відмову тим, що протиправних дій з боку підприємства не було, ціна договору узгоджена сторонами при його підписанні, умови договору виконані в повному обсязі, а тому зміна ціни є неприпустимою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди послались на те, що акт ревізії фінансово-господарської діяльності не є доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором та спричинення збитків позивачу, оскільки не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти.

Погоджуючись із наведеним висновком попередніх судових інстанцій, колегія суддів Вищого господарського суду України виходить з наступного.

Згідно зі ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. ст. 525-526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання і одностороння зміна умов договору не допускаються, за винятком випадків, передбачених законом.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зі змісту ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

Отже, посилання представників позивача на те, що відповідачем не заперечується факт завищення ціни одиниці продукції, що підтверджує завдання збитків, судом другої інстанції відхилено правомірно, з огляду на те, що положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз наведеної норми дає підстави зробити висновки про те, що зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Верховним Судом України у постановах від 17.06.2014 у справі №13/096-12 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14 зазначено, що норма статті 1212 Цивільного кодексу України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 Цивільного кодексу України.

Згідно з підпунктом 4 пункту 4 Положення про Державну фінансову інспекцію України (затверджено Указом Президента України від 23.04.2011 №499/2011) врегульовано вжиття Держфінінспекцією України відповідно до покладених на неї завдань заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб. Такі заходи вживаються в установленому порядку Держфінінспекцією України як центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України та який входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Акт перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов`язання в межах господарсько-договірних відносин.

Відтак, висновок у оскаржуваних судових рішеннях про те, що акт ревізії фінансово-господарської діяльності не є доказом порушення відповідачем зобов`язань за договором та спричинення збитків позивачу, оскільки не може розглядатись як підстава виникнення господарсько-правового зобов`язання відповідача повернути сплачені йому позивачем кошти, є правомірним та не спростований позивачем при касаційному перегляді.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, шляхом відшкодування збитків та іншими способами відшкодування майнової шкоди, а згідно з положеннями частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Слід звернути увагу, що обов`язковими умовами покладення відповідальності на винну сторону є наявність збитків, протиправність дій цієї особи, причинного зв`язку між діями особи та збитками, які складають об`єктивну сторону правопорушення, та вини особи, внаслідок дій якої спричинено збитки.

Відсутність хоча б одного з елементів складу правопорушення звільняє особу від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань (виключає його відповідальність).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, висновок суду першої інстанції підтриманий апеляційним господарським судом про те, що що позивачем не доведено факту порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором або виконання укладеного договору з порушенням умов, що виключає стягнення збитків, є правомірним.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків судів, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції та обґрунтовано відхилені як безпідставні, про що було зазначено в оскаржуваній постанові.

Відповідно до ст. 1115 ГПК України у касаційній інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи у суді першої інстанції за винятком процесуальних дій, пов`язаних із встановленням обставин справи та їх доказуванням.

Згідно зі ст. 1117 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення, залишити в силі одне із раніше прийнятих рішень або постанов.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, діючи в межах повноважень суду касаційної інстанції згідно з приписами ст. ст. 1115, 1117 ГПК України, вважає, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 та рішення господарського суду м. Києва від 16.11.2016 у справі №915/812/16 прийняті з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України,
П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 24.01.2017 та рішення господарського суду м. Києва від 16.11.2016 у справі №915/812/16 залишити без змін.

Головуючий Куровський С.В.

Судді Погребняк В.Я.

Ткаченко Н.Г.