РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/4597/17

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/4597/17

за позовом Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс);

до товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО";

про стягнення 35 941,56 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Петрик О.В., наказ № 11 від 23.10.2010р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернувся Український союз об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) (надалі - позивач) з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" (надалі - відповідач) про стягнення 35 941,56 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору № 01/1-09 про надання послуг від 01.10.2009р. у визначений строк не розрахувався за надані послуги, в результаті чого виникла заборгованість в сумі 34 783,70 грн. з урахуванням індексу інфляції, за прострочення сплати якої також нараховано 3% річних у сумі 1157,86 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.03.2017р. порушено провадження у справі № 910/4597/17 та призначено її розгляд на 06.04.2017р.

Присутній у судовому засіданні 06.04.2017р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвали про порушення провадження у справі від 24.03.2017р. не виконав, витребувані документи, в тому числі відзив на позов, суду не надіслав.

Відповідач належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі 24.03.2017р. було надіслано відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена в позовній заяві, та отримана останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.10.2009р. між позивачем (за договором - Сторона-І) та відповідачем (за договором - Сторона-2) було укладено Договір №01/1-09 про надання послуг, за умовами п.1.1 якого в порядку та на умовах, визначених даним Договором, Сторона-1 надає на платній основі Стороні-2 послуги, пов'язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою: м. Київ, вул. Ямська,72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Сторони-2.

Відповідно до п. 2.1. Договору, Сторона-2 сплачує Стороні-1 плату за послуги, пов'язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою: м. Київ, вул. Ямська,72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Сторони-2 згідно з розрахунком, що додається.

За умовами п.2.2. Договору, щомісячна плата згідно п.2.1 цього Договору за ініціативою Сторони-1 може бути змінена в разі зміни показників, які вказані в розрахунку, що додається.

Так, відповідно до розрахунку вартості послуг, вартість послуги становить 1867,49 грн. з ПДВ.

Пунктом 3.2. Договору передбачено, що сторона-2 зобов'язується:

- сплачувати щомісячну плату за послуги, пов'язані із знаходженням на території Укрсоюзсервісу за адресою: м. Київ, вул. Ямська,72-а трансформаторної підстанції ТП-1612 Сторони-2, до 5 числа поточного місяця за поточний місяць в розмірах, встановлених п.2.1 цього договору, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Сторони-1;

- при користуванні послугами Сторони-1 дотримуватись принципів добросусідства та взаємоповаги.

Зміни в даний Договір можуть бути внесені тільки за домовленістю Сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього Договору (п. 6.3. Договору).

Відповідно до п. 6.4. Договору, зміни у цей Договір набирають чинності з моменту їх належного оформлення Сторонами.

Пунктом 6.5. Договору передбачено, що даний Договір може бути розірваний тільки за домовленістю Сторін, яка оформляється додатковою угодою до даного Договору.

Відповідно до п.6.1 Договору, цей договір набирає чинності з дати підписання та діє до 31.12.2010р.

Цей Договір вважається розірваним з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (п. 6.6. Договору).

Як зазначає позивач, дія договору неодноразово продовжувалась шляхом підписання позивачем та відповідачем додаткових угод до нього.

Зокрема, 28.08.2015р. між сторонами було укладено Додаткову угоду до договору, умовами якої сторони внесли зміни до п.6.1 договору та встановили, що договір діє до 31 грудня 2016 року.

Листом за № 14 від 20.11.2015р. відповідач звернувся до позивача про розірвання Договору в односторонньому порядку.

Позивач у відповідь на вказаний лист 18.12.2015р. надіслав відповідачу лист за вих. № 01/1-96 від 17.12.2015р., в кому не погодився з односторонньою відмовою відповідача від договору.

Суд зазначає, що ст. 907 Цивільного кодексу України передбачена можливість розірвання Договору шляхом односторонньої відмови від договору, однак сторони в пунктах 6.5 та 6.6. Договору визначили порядок розірвання Договору, тому в зв'язку з відсутністю відповідної додаткової угоди до Договору про його розірвання, спірний Договір вважається таким, який діє до 31.12.2016 року.

Доказів розірвання Договору № 01/1-09 від 01.10.2009р. в судовому порядку матеріали справи не містять.

Умовами додаткової угоди від 28.08.2015р. до Договору сторонами також погоджено новий розрахунок вартості послуг позивача, яка склала 2309,62 грн.

Відтак, як зазначає позивач та підтверджується матеріалами справи, протягом періоду з листопада 2015 року по грудень 2016 року (включно) позивачем були надані відповідачу послуги в розмірі 32 334,68 грн. (14 місяців), доказів оплати яких відповідачем суду не надані.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що внаслідок порушення відповідачем зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати вартості наданих позивачем послуг відповідно до умов Договору у відповідача перед позивачем (за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно) виникла заборгованість в розмірі 34 783,70 грн. (з врахуванням індексу інфляції).

При цьому, 22.03.2016р. позивач цінним листом з описом вкладення за № 01/1-21 від 03.03.2016р. звертався до відповідача з пропозицією забрати трансформаторну підстанцію ТП-1612 або сплатити заборгованість, який отримано відповідачем 28.03.2016р. Проте, відповідач відповіді на вказаний лист не надав, обладнання не забрав, заборгованість не сплатив.

Враховуючи вищезазначене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором в розмірі 34 783,70 грн. (з врахуванням індексу інфляції).

Згідно з приписами ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З наданих позивачем доказів вбачається, що позивач взяті на себе зобов'язання виконав належним чином, надав відповідачу послуги за період з листопада 2015 року по грудень 2016 року включно, натомість на час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів своєчасної оплати послуг, відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача основного боргу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню 32 334,68 грн.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, позивач просить суд стягнути з відповідача 1157,86 грн. - 3% річних які нараховані за період з 01.11.2015р. по 31.12.2016р., та інфляційні втрати в сумі 2449,02 грн., які нараховані окремо за кожний місяць, в якому виникла заборгованість.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних та інфляційних втрат є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законі (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими та доведеними, та підлягають задоволенню згідно розрахунку позивача, який є арифметично вірним.

Вимога про стягнення з відповідача 3% річних підлягає задоволенню частково, згідно уточненого розрахунку суду, в сумі 291,01 грн. за період з 06.12.2016р. по 31.12.2016р., оскільки позивач нараховує 3% на суму боргу в розмірі 32 334,68 грн., яка, в свою чергу, виникла з 06.11.2016р., а не з 01.11.2015р. Також, суд вказує на незаконне нарахування позивачем 3% річних на суму основного боргу з урахування інфляційного збільшення.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "ТІСО" (03150, м. Київ, вул. Ямська, 72; ) на користь Українського союзу об'єднань, підприємств і організацій побутового обслуговування населення (Укрсоюзсервіс) (04107, м. Київ, вул. Пугачова, 17; ) основний борг в розмірі 32 334 грн. 68 коп., інфляційні втрати в сумі 2449 грн. 02 коп., 3% річних - 291 грн. 01 коп. та 1561 грн. 41 коп. - витрат по сплаті судового збору. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 11.04.2017р.

Суддя А.І. Привалов