ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" квітня 2017 р. Справа № 926/226/17

За позовом квартирного експлуатаційного відділу м. Чернівці

до товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої компанії Бустар ЛТД м. Чернівці

про стягнення неустойки за користування приміщенням 3598,87 грн.

Cуддя М.І.Ніколаєв

представники:

від позивача ОСОБА_1, довіреність від 03.01.2017 року;

від відповідача не зявився.

СУТЬ СПОРУ: квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробничої компанії Бустар ЛТД (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) 3598,87 грн. неустойки за користування нежитловими вбудованими приміщеннями площею 47,7 кв. м. в будівлі №4 (літ. А) військового містечка №101, що розташоване за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна,6, за період з липня по грудень 2016 року.

Ухвалою суду від 20.01.2017 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 31.01.2017 року за участю представників сторін.

Ухвалою суду від 31.01.2016 року розгляд прийнято до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог до 8621,33 грн. та відкладено розгляд справи.

Надалі розгляд справи неодноразово відкладався у звязку із незявленням представника відповідача та неподанням витребуваних судом документів, в останнє на 05.04.2017 року.

Ухвалою суду від 21.03.2017 року продовжено строк вирішення спору на 15 днів.

04 квітня 2017 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову через те, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 року у справі № 926/4319/16 вищезазначений попередній договір визнаний недійсним, а тому відсутні підстави для нарахування та стягнення з нього неустойки.

Ухвалою суду від 05.04.2017 року прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог до 3598,87 грн. та відкладено розгляд справи на 13.04.2017 року.

Відповідач явку свого представника у судове засідання 05.04.2017 року не забезпечив, при причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

З урахуванням вищевикладеного суд дійшов висновку, що справа в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України може бути розглянута без участі представника відповідача за наявними у ній документами.

Розглянувши подані документи, зясувавши фактичні обставини справи, суд -

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2015 року між сторонами укладено попередній договір оренди № 252/2015-п (далі попередній договір), згідно пунктів 1.1 та 1.2 якого позивач зобовязався протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення у майбутньому основного договору оренди нерухомого військового майна нежитлових вбудованих приміщень площею 47,70 кв. м. в будівлі № 4 (літ. А) військового містечка № 101, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, пл. Театральна, 6, (далі майно) на умовах встановлених даним договором, а відповідач до моменту підписання основного договору має право використовувати майно для розміщення офісних приміщень.

Як вбачається з акту приймання-передачі майна від 01.07.2015 року, позивач передав, а відповідач прийняв майно згідно умов попереднього договору без будь-яких зауважень та застережень.

Пунктом 3.3.2 попереднього договору сторони погодили, що за використання майна відповідач на підставі виставлених рахунків сплачує на розрахунковий рахунок позивача, за домовленістю сторін, плату в розмірі 954,00 грн. в місяць, в тому числі ПДВ 159,00 грн. (базовий місяць липень 2015 року).

Згідно з пунктом 9.1. попереднього договору він укладений строком на 12 місяців, що діє з 01.07.2015 року до 30.06.2016 року.

Відповідно до пункту 5.3 попереднього договору відповідач не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобовязань по основному договору. У разі відмови від підписання основного договору оренди відповідач зобовязаний звільнити використовуване майно.

Листами від 03.06.2016 року № 1397 та від 02.07.2016 року № 1653 позивач повідомляв відповідача про те, що у звязку із не укладенням основного договору оренди, останній зобовязаний у строк до 30.06.2016 року звільнити майно. Крім того, вказаними листами позивач попереджав відповідача, що у разі невиконання ним зазначеного обовязку йому буде нарахована неустойка в розмірі подвійної плати за користування майном за весь час прострочення.

Надалі позивач неодноразово надсилав відповідачу претензії (від 25.08.2016 року, 26.09.2016 року, 25.10.2016 року та 16.11.2016 року) разом з відповідними рахунками, у яких просив останнього вивільнити і повернути майно та сплатити неустойку за його використання.

У свою чергу відповідач сплатив позивачеві в рахунок плати за користуванням майном 1045,96 грн. та 5027,46 грн., що підтверджується виписками з казначейського рахунку позивача від 15.09.2016 року та 30.03.2017 року відповідно.

Станом на дату ухвалення рішення у матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем позивачу майна, що не заперечується сторонами.

Як встановлено рішенням Господарського суду Чернівецької області від 29.11.2016 року у справі №926/3117/16, попередній договір припинив свою дію у звязку із закінченням строку, на який його укладено, а зобовязання, встановлене попереднім договором, припинилося через неукладення сторонами основного договору.

Натомість, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 17.01.2017 року у справі №926/4319/16 (далі рішення № 926/4319/16) попередній договір визнано недійсним. Такого висновку суд дійшов з огляду на те, що при вчиненні зазначеного правочину сторонами не було дотримано порядку погодження та отримання дозволу на його укладення з відповідними органами, не проведено конкурсу про передачу військового нерухомого майна в оренду та не виготовлено експертну оцінку майна.

Водночас, ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 29.03.2017 року у справі №926/4319/16 розяснено, що моментом, з якого слід вважати попередній договір недійсним є 27.01.2017 року.

Відповідно до частини першої статті 235 ЦК України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Як вбачається зі змісту прав і обов'язків сторін попереднього договору, відповідач фактично отримав право користування державним майном для розміщення офісних приміщень. Відтак правочин, який вчинено сторонами при укладенні попереднього договору, спрямовано на приховання іншого правочину - договору найму (оренди) нерухомого державного майна, який сторони насправді вчинили, тобто спірний договір є удаваним правочином згідно з ч.1 статті 235 ЦК України.

Згідно із частиною другою статті 235 ЦК України у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Таким чином, до попереднього договору слід застосувати правила, передбачені для договору найму (оренди) державного майна.

Згідно з положеннями статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною шостою статті 283 ГК України визначено, що до відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди)

Приписами статті 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що істотною умовою договору оренди державного майна є орендна плата, яка визначається відповідно до ОСОБА_2 розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786 (далі ОСОБА_2).

Так, пунктом 8 ОСОБА_2 (в редакції чинній на момент укладення попереднього договору) встановлено, що розмір орендної плати розраховується, зокрема, з урахуванням вартості орендованого майна, визначеної шляхом проведення незалежної оцінки.

Враховуючи, що рішенням № 926/4319/16, яке набрало законної сили 27.01.2017 року та має преюдиціальне значення для вирішення даної справи, встановлено, що при укладенні попереднього договору сторонами не виготовлено експертну оцінку майна, то узгоджена сторонами у пункті 3.3.2 попереднього договору плата за користування майном не є орендною платою у розумінні статей 10, 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», ст. 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» та ОСОБА_2.

Згідно ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Відтак, зроблений позивачем розрахунок неустойки є необґрунтованим, оскільки позивачем не доведено наявності факту домовленості між сторонами про сплату орендної плати, яка б визначалась з урахуванням положень ОСОБА_2.

Більше того, за загальними положеннями про недійсність правочину, визначеними ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

За змістом положень ст. 207 ГК господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

Правові наслідки недійсності правочину та наслідки визнання господарського зобов'язання недійсним визначено ст. 216 ЦК України та ст. 208 ГК України відповідно. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави. У разі визнання недійсним зобов'язання з інших підстав кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за зобов'язанням, а за неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності зобов'язання не передбачені законом.

Отже, чинне законодавство не передбачає визнання недійсним правочину на майбутнє. У майбутньому можуть бути припинені виключно права та обов'язки сторін за тим недійсним правочином, за яким ці права та обов'язки передбачалися на майбутнє. Тобто визнання недійсним договору та визнання недійсним зобов'язання не є тотожними поняттями, оскільки в силу прямої вказівки закону договір, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення, а визнання недійсним зобов'язання за цим договором стосується наслідків недійсності такого договору.

Правові наслідки недійсності правочину та господарського зобов'язання регулюються спеціальними правовими нормами ст. 216 ЦК України і ст. 208 ГК України відповідно, а тому до таких правовідносин загальні норми про виконання зобов'язання та про відповідальність за його порушення не застосовуються.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 21.12.2016 року у справі № 910/24847/14 та від 19.10.2016 року № 18/122-12/2.

При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу (ч.3 ст. 82 ГПК України).

Відтак, позивач обрав неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, оскільки з моменту набрання законної сили рішення про визнання недійсним попереднього договору він втратив право вимагати у відповідача сплачувати неустойку за прострочення повернення орендованого майна, хоча попередній договір і припинив свою дію 30.06.2016 року.

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3598,87 грн. неустойки за прострочення користування майном за період з липня по грудень 2016 року є безпідставною та необґрунтованою, а тому у позові належить відмовити.

При цьому суд зазначає, що позивач не позбавлений права звернутися до відповідача з позовом про відшкодування вартості плати за користування майном.

Керуючись статтями 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано 13 квітня 2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя ОСОБА_2