ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.04.2017 Справа № 920/251/17
Господарський суд Сумської області, у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/251/17

за позовом - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Путивль Сумської області,

до відповідача - Управління соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації, м. Путивль Сумської області,

про стягнення 13819,93 грн.,

за участю представників:

позивача - ОСОБА_2 за довіреністю б/н від 07.04.2017;

відповідача - не з'явився.

Суть спору: позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача на свою користь 13819,93 грн. заборгованості за пільгове перевезення пасажирів автомобільним транспортом, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, проте подав суду письмовий відзив по справі, в якому вважає позов позивача таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, відповідно до пункту 2.1 договору, укладеного між позивачем та відповідачем, відшкодування компенсаційних витрат за перевезення пільгової категорії громадян «Перевізнику» здійснюється за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам в межах затверджених обсягів асигнувань при надходженні коштів на рахунки управління. Згідно пункту 2.2 договору, відшкодування компенсаційних витрат проводиться «Розпорядником» по мірі надходження субвенцій з державного бюджету, на розрахунковий рахунок «Перевізника» на підставі розрахунку компенсаційних збитків від пільгового перевезення.

Також відповідачем зазначено, що Управлінням соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації було повідомлено Путивльську районну державну адміністрацію Сумської області про стан утворення кредиторської заборгованості перед позивачем на суму 13819,93 грн., а також направлено звернення до голови Сумської обласної державної адміністрації з проханням про порушення з цього приводу питання щодо відшкодування витрат за перевезення пільгової категорії громадян перед Міністерством фінансів України та Міністерством соціальної політики України. В отриманій відповіді було запропоновано вирішити дане питання за рахунок коштів місцевих бюджетів згідно зі статтею 91 Бюджетного кодексу України.

Представник позивача у даному судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2013 року між Путивльською районною державною адміністрацією («Організатор») та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір № 13-12 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом, згідно умов якого «Організатор» надає позивачу («Перевізнику») право на перевезення пасажирів на приміському маршруті « Путивль-Рівне» згідно затвердженого паспорту маршруту, а позивач зобов'язується надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених цим договором.

15.02.2015 року між позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця від 30.05.2000 № 419797 на підставі договору з Путивльською районною державною адміністрацією від 30.05.2013 року № 01-05 та відповідачем - Управлінням соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації в особі начальника управління було укладено договір № 2 на відшкодування ком пенсійних витрат на пільгове перевезення громадян.

Відповідно до п.1.1 даного договору, позивач («Перевізник») здійснює відповідно до чинного законодавства України перевезення пільгової категорії громадян безоплатно за маршрутами. Відповідач («Розпорядник») проводить відшкодування компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян, які користуються пільгами (п.1.2 договору).

Пунктом 2.1 договору передачено, що відшкодування компенсаційних витрат за перевезення пільгової категорії громадян «Перевізнику» здійснюється за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам в межах затверджених обсягів асигнувань при надходженні коштів на рахунки управління. Згідно пункту 2.2 договору, відшкодування компенсаційних витрат проводиться «Розпорядником» по мірі надходження субвенцій з державного бюджету, на розрахунковий рахунок «Перевізника» на підставі розрахунку компенсаційних збитків від пільгового перевезення.

Пунктом 3.1.3 договору сторони узгодили, що позивач («Перевізник») зобов'язаний надавати звіти відповідачу («Розпоряднику») за спрощеною формою згідно додатку до 4 числа кожного наступного за звітним місяцем.

Відповідно до пункту 3.2 даного договору, відповідач («Розпорядник») зобов'язаний відшкодовувати компенсаційні витрати за перевезення пільгової категорії громадян у відповідності вимогами чинного законодавства , в межах затверджених асигнувань та на підставі поданої форми звітності.

Відповідно до пункту 3.3 договору, відповідач («Розпорядник») зобов'язаний довести позивачу («Перевізнику») розрахунковий обсяг затвердженої субвенції, згідно кошторису на відшкодування компенсаційних збитків від пільгового перевезення, затвердженого головою райдержадміністрації розрахунку.

Пунктом 7 ч.1 договору встановлено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до виконання зобов'язань або закінчення терміну його дії до 31.12.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані належним виконанням з боку позивача укладеного між сторонами договору. Як зазначає позивач, відповідачем, на підставі затвердженого головою райдержадміністрації розрахунку, було доведено розрахунковий обсяг затвердженої субвенції, згідно кошторису на відшкодування компенсаційних збитків від пільгового перевезення з 15 лютого по 31 грудня 2015 року в сумі 84299,36 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, підписаних уповноваженими представниками сторін та скріплених їх печатками актів звіряння розрахунків ( а.с. 14-16) відповідач частково розрахувався з позивачем за надані останнім послуги по перевезенню пільгової категорії громадян в сумі 70479,43 грн., решта заборгованості в сумі 13819,93 грн. залишилася відповідачем не сплаченою.

Відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Тому, відповідно до ст. 530 ЦК України, позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою щодо виплати компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян на виконання умов укладеного сторонами договору. Відповідач, у направленому на адресу позивача листі від 13.02.2017 року № 05-08/567 , посилаючись на Закон України « Про державний бюджет України на 2016 рік» , зауважив , що субвенція з державного бюджету у даному Законі не передбачена.

Відповідно до приписів статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, а як визначено приписами статті 509 цього ж Кодексу, зобов'язання виникають із підстав встановлених вищевказаною правовою нормою.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в частині першій статті 193 Господарського Кодексу України, яка також передбачає, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За приписами статті 525 Цивільного кодексу України та частини сьомої статті 193 Господарського Кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.29 Закону України «Про автомобільний транспорт», орган виконавчої влади та орган місцевого самоврядування зобов'язані надавати перевізникам , які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами , компенсацію відповідно до закону.

Положеннями статті 7 згаданого Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані забезпечувати компенсацію втрат автомобільному перевізнику внаслідок перевезення пільгових категорій пасажирів та регулювання тарифів.

Згідно з положеннями статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина перша статті 612 названого Кодексу визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог статті 629 цього ж Кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В даному випадку, як вбачається з актів звіряння розрахунків станом на 01.01.2016, на 01.02.2016, на 01.03.2016 відповідач, здійснив перевірку зазначених актів, що підтверджується підписами уповноважених представників сторін та їх печатками.

А тому, факт заборгованості відповідача , підтверджується вищезазначеними актами звіряння розрахунків за надані позивачем населенню послуги, на які надаються пільги.

Проте, в порушення умов укладеного договору та вимог статей 526, 629 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України, відповідач за надані позивачем послуги по перевезенню пільгової категорії населення в повному обсязі не розрахувався, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

Стосовно посилання відповідача щодо несплати ним коштів за договором внаслідок відсутності на це коштів, виділених згідно із Законом України « Про Державний бюджет на 2016 рік» суд зазначає наступне.

Згідно з досягнутою між сторонами домовленістю розмір суми субвенцій на відшкодування фактично наданих пільг конкретним громадянам, які користуються пільгами встановлюється відповідно до наданих відповідачем («Перевізником») звітів та в межах розміру субвенції з Державного бюджету , виділеної згідно із Законом України « Про Державний бюджет на 2015 рік» , тому заперечення відповідача проти позову є безпідставними та неправомірними.

До того ж, зміст листа -відповіді від 13.02.2017року № 095-08/567 відповідача на вимогу позивача щодо сплати заборгованості в сумі 13819,93 грн. та зміст відзиву на позов свідчить про те, що відповідач визнає факт наявності заборгованості перед позивачем у сумі 13819,93 грн., але пояснює при цьому, що незважаючи на вжиті ним (управлінням) заходи щодо вирішення питання погашення цієї заборгованості, не може сплатити вищезгадану суму заборгованості у зв'язку з відсутністю на це виділених коштів.

У відповідності до статті 1 Цивільного кодексу України однією із ознак майнових відносин є юридична рівність їх учасників, в тому числі й органів державної влади, а тому самі лише обставини, пов'язані з фінансуванням установи чи організації з Державного бюджету України та відсутністю у ньому коштів, не виправдовують бездіяльність замовника та не заперечують обов'язку такого органу, який виступає стороною зобов'язального правовідношення, від його виконання належним чином.

На підставі статті 617 Цивільного кодексу України, статті 218 Господарського кодексу України відсутність бюджетних коштів, не виправдовує бездіяльність боржника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України № 3-28гс12 від 15.05.2012 року, згідно частини першої статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини, зокрема те, що факт здійснення позивачем пільгового перевезення пасажирів автомобільним транспортом повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 13819,93 грн. визнаються судом обґрунтованими та підлягаючими задоволенню на підставі статей 525, 526, 629, 837, 854 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 32, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Управління соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації (41500, Сумська область, Путивльський район, м. Путивль, пр-т Іоанна Путивльського, буд. 93, ідентифікаційний код 03197999) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( 41500, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) борг в сумі 13819,93 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 12.04.2017.

Суддя П.І. Левченко