ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року Справа № 922/3349/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючий суддяЯценко О.В.,
суддівБакуліної С.В., Данилової М.В.
розглянувши матеріали касаційної скаргиУправління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації
на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2017
у справі№ 922/3349/16
Господарського судуХарківської області
за позовомКомунального підприємства "Зміїв-тепло" Зміївської районної ради Харківської області
доУправління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації
простягнення 65 084,29 грн,
в засіданні взяли участь представники:

- позивача:не з'явились,
- відповідача :не з'явились,
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року КП "Зміїв-тепло" Зміївської районної ради Харківської області звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації про стягнення 65084,29 грн заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, спожитої з 01 січня по 02 березня 2016 року.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 15.11.2016 р. (суддя Бринцев О.В.) у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано невідповідністю наданих позивачем документів, а саме відсутність підписів осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа, відсутність дати і місця складання, відсутність назви підприємства, установи, від імені яких складений документ (стосовно актів зняття показників теплолічільника в будівлі) відсутність відомостей про прізвище, ім'я по-батькові та посаду особи, яка підписала документ, що унеможливлює визнання цих актів первинними документами. Тому, суд прийшов до висновку про те, що позивачем не доведено ні факт передачі тепла відповідачеві, ні його кількість, ні його вартість; не доведено ні настання строків розрахунків за ніби то передане тепло, ні порушення цих строків. Тобто, позивачем не доведено жодних з обставин, з якими закон (ст.11 ЦКУ, ст. 174 ГКУ) пов'язує виникнення господарських зобов'язань.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 (колегія суддів: Пелипенко Н.М., Камишева Л.М., Слободін М.М.) рішення Господарського суду Харківської області від 15 листопада 2016 р. скасовано та прийнято нове рішення, яким стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації на користь Комунального підприємства "Зміїв-тепло" Зміївської районної ради Харківської області, 65084,29грн основного боргу, 1378,00грн судового збору за подання позовної заяви та 1515,80грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова мотивована тим, що відповідно до ст. 25 Закону України "Про теплопостачання" у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку, факт постачання якої підтверджується встановленими обставинами справи.

Не погоджуючись з постановою суду апеляційної інстанції Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації звернулось до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою в якій просить постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 скасувати і залишити в силі рішення Господарського суду Харківської області від 15.11.2016, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, зокрема ст.ст.23 Бюджетного кодексу України, ст.186 ГК України.

Скаржник доводить, що між Комунальним підприємством "Зміїв-Тепло" Зміївської районної ради та Управлінням соціального захисту населення не було укладено договір про закупівлю пари та гарячої води; постачання пари та гарячої води (послуги постачання теплової енергії) за державні кошти в березні 2016 року, а тому господарських зобов'язань перед Комунальним підприємством "Зміїв-Тепло" Зміївської районної ради та Управлінням соціального захисту населення не має.

Взяття зобов'язань без відповідних бюджетних асигнувань є порушенням бюджетного законодавства, за яке посадові особи, з вини яких воно допущено, несуть цивільну, дисциплінарну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисами (планами використання бюджетних коштів), враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Казначейства.

Ухвалою від 22.03.2017 колегії суддів Вищого господарського суду України у складі головуючого судді - Яценко О.В., суддів - Бакуліної С.В., Данилової М.В. касаційна скарга Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації прийнята до провадження, справа призначена до розгляду у судовому засіданні на 06.04.2017.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 ГПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

Комунальне підприємство "Зміїв-тепло" Зміївської районної ради Харківської області у відзиві на касаційну скаргу доводи скарги заперечує, просить постанову апеляційної інстанції залишити без зміни а скаргу без задоволення.

Колегія суддів Вищого господарського суду України, переглянувши у касаційному порядку судові акти, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши застосування судом першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Господарським судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до Статуту КП "Зміїв-тепло" Зміївської районної ради Харківської області (позивача у справі), КП "Зміїв-тепло" створене згідно з рішенням LV сесії Зміївської районної ради V скликання від 19.05.2010 № 602-V з метою задоволення потреб населення в послугах, пов'язаних з виробництвом, транспортуванням та постачанням теплової енергії, забезпечення надійності теплопостачання як одного з необхідних елементів безпеки людини. Предметом господарської діяльності підприємства є, зокрема, виробництво, розподіл та постачання пари та гарячої води.

З матеріалів справи вбачається, що позивач впродовж тривалого часу надає відповідачу - Управлінню праці та соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації послуги з постачання пари та гарячої води (теплової енергії) на підставі укладених з ним договорів.

Так, позивач надавав відповідачеві послуги з теплопостачання в період опалювального сезону 2015 року на підставі договору від 23.02.2015 № 4 про закупівлю пари та гарячої води, постачання пари та гарячої води (послуги постачання теплової енергії) за державні кошти. За умовами вказаного договору, його дія розповсюджується на відносини між сторонами, що виникли в період з 01.01.2015 до 31.12.2015.

На виконання договору від 23.02.2015 № 4 позивач восени 2015 року розпочав опалення приміщень відповідача, в тому числі приміщення, розташованого за адресою: м. Зміїв, вул. Гагаріна, 22, яке обладнане приладом обліку теплової енергії, що розташований поряд у нежитловому приміщенні за адресою: м. Зміїв, майдан Соборний (Радянський), 3а).

Оскільки була відсутня технічна можливість від'єднання від загальної системи теплопостачання приміщення, розташованого по вул. Гагаріна, 22, постачання теплової енергії в це приміщення було продовжено після закінчення дії договору від 23.02.2015 № 4.

Факт передачі тепла відповідачу в спірний період підтверджується актом зняття показників теплолічільника в будівлі станом на 31.01.2016, який підписаний представником відповідача - Бовіною В.М. без зауважень та заперечень, що підтверджується її особистим підписом у зазначеному акті.

Згідно акту зняття показників теплолічільника в будівлі станом на 31.01.2016, відповідачем з 31.12.2015 по 31.01.2016 було спожито 12,97 Гкал теплової енергії, вартість якої складає 33403,48 грн.

Позивач до позовної заяви надав акти зняття показників теплолічільника в будівлі станом на 29.02.2016 (а.с. 22) та станом на 03.03.2016 (а.с. 27), акти виконаних робіт від 01.02.2016 № 7, від 01.03.2016 № 14 та від 03.03.2016 № 34 (а.с. 20, 23, 28), наряд на відключення теплової енергії від 02.03.2016 (а.с. 24) та акт звіряння розрахунків з відповідачем станом на 01.04.2016 (а.с. 29), які не підписані представником абонента (відповідача).

Відповідно до вищезазначених актів та наряду позивачем в січні 2016 р. спожито 12,97 Гкал теплової енергії, що складає 33403,48 грн., в лютому 2016 р. спожито 11,34 Гкал теплової енергії, що складає 30970,72 грн та у березні 2016 р. спожито 0,26 Гкал теплової енергії, що складає 710,09 грн.

Позивач рекомендованими листами від 10.03.2016 та від 03.04.2016 (а.с. 25-26, 30) направив вказані документи позивачу на підпис, а саме: акти зняття показників теплолічільника в будівлі станом на 31.01.2016, на 29.02.2016 та на 03.03.2016, акти виконаних робіт від 01.02.2016 № 7, від 01.03.2016 № 14 та від 03.03.2016 № 34, наряд на відключення теплової енергії від 02.03.2016, а також акт звіряння розрахунків станом на 01.04.2016. Проте зазначені документи не були підписані відповідачем.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ні в період досудового врегулювання спору, ні під час розгляду справи судами обох інстанції не оспорює факт отримання послуг з теплопостачання, їх кількість та вартість. Жодних заперечень чи зауважень з цього приводу в матеріалах справи не надано. Свою відмову належної та своєчасної оплати отриманих послуг з теплопостачання відповідач у відзиві на апеляційну скарги мотивує лише відсутністю фінансування відповідача як бюджетної установи.

Оскільки відповідач не оплатив теплову енергію, спожиту в 2016 році, позивач звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною вимогою про стягнення 65084,29 грн вартості теплової енергії, спожитої з 01 січня по 02 березня 2016 року, яку суд першої інстанції залишив без задоволення.

З огляду на те, що договір від 23.02.2015 № 4 про закупівлю пари та гарячої води, постачання пари та гарячої води (послуги постачання теплової енергії) за державні кошти втратив чинність з 01.01.2016, а договір на постачання теплової енергії станом на 01.01.2016 сторонами не укладено, предметом спору у даній справі є стягнення вартості теплової енергії, отриманої відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог з таких мотивів.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Згідно зі ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов'язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

За таких обставин зобов'язання відповідача оплатити послуги з водопостачання та водовідведення виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно ст. 526 ЦК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання, відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобов'язанням.

За встановлених обставин надання позивачем послуг та отримання їх відповідачем, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову про стягнення заборгованості з оплати відповідних послуг.

Відповідно до ст. 1117 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи скарги слід відхилити, як такі, що зводяться до намагання встановити інші обставини та надати оцінку доказам, зокрема, що стосується тверджень фінансування відповідача з державного бюджету та відсутності відповідного фінансування на оплату послуг з спожитої теплової енергії, заперечення правових висновків суду апеляційної інстанції на підставі переоцінки доказів, що виходить за межі касаційного перегляду справи, визначені нормами процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.

Касаційна скарга залишається без задоволення, коли суд визнає, що постанова апеляційного господарських судів прийнята з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, з'ясуванням всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України погоджується з висновками апеляційного господарського суду, які відповідають матеріалам справи та чинному законодавству, у зв'язку з чим підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового акту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Управління соціального захисту населення Зміївської районної державної адміністрації на постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 залишити без задоволення.

2. Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 у справі №922/3349/16 Господарського суду Харківської області залишити без змін.

Головуючий суддяО.В. Яценко

СуддіС.В. Бакуліна
М.В. Данилова