ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Справа № 910/17393/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо"
на рішення та постановугосподарського суду міста Києва від 11.11.2016 Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017
у справі№ 910/17393/16 господарського суду міста Києва
за позовомПриватного акціонерного товариства "Лізинг інформаційних технологій"
доПублічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк"
треті особи1. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Морозова Світлана Володимирівна (третя особа-1);
2. Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" (третя особа-2);
3. Товариство з обмеженою відповідальністю "Експо Веб" (третя особа-3);
4. Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Вікторі" (третя особа-4);
5. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" (третя особа-5);
6. Публічне акціонерне товариство "Банк професійного фінансування" (третя особа-6);
7. Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Некстджен фінанси" (третя особа-7);
8. Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно Веб" (третя особа-8);
9. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Апатенко Марина Анатоліївна (третя особа-9)
провизнання договору недійсним,
за участю представників:
від позивача Фрідман Д.А.
від відповідачане з'явився
від третьої особи-1не з'явився
від третьої особи-2не з'явився
від третьої особи-3Яцько Р.М.
від третьої особи-4не з'явився
від третьої особи-5Попова М.В.
від третьої особи-6не з'явився
від третьої особи-7не з'явився
від третьої особи-8не з'явився
від третьої особи-9не з'явився

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Лізинг інформаційних технологій" (далі - ПрАТ "Лізинг інформаційних технологій") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк" (далі - ПАТ "Міський комерційний банк") про визнання недійсним з моменту укладення договору про внесення змін № 2 від 18.09.2013 до договору іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, який укладено між позивачем та відповідачем (договір про внесення змін посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим № 8801).

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.11.2016 у справі № 910/17393/16 (суддя Мельник В.І.) позов ПрАТ "Лізинг інформаційних технологій" задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 (колегія суддів у складі: Гончарова С.А. - головуючого, Скрипки І.М., Михальської Ю.Б.) рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2016 у справі № 910/17393/16 залишено без змін.

Не погоджуючись із рішенням господарського суду міста Києва від 11.11.2016 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 у справі № 910/17393/16, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" (далі - ТОВ "ФК Інвест-Кредо") звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд скасувати зазначені судові акти і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПрАТ "Лізинг інформаційних технологій" відмовити повністю.

В обґрунтування своїх вимог третя особа-5 посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 27.03.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ТОВ "ФК Інвест-Кредо" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 04.04.2017.

У зв'язку з відпусткою судді Демидової А.М. судове засідання 04.04.2017 не відбулось, а датою розгляду касаційної скарги ТОВ "ФК Інвест-Кредо" було визначено 05.04.2017, про що винесено ухвалу Вищого господарського суду України від 31.03.2017.

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "ФК Інвест-Кредо", який надійшов до Вищого господарського суду України 04.04.2017, позивач проти касаційної скарги заперечує і просить суд залишити її без задоволення, а оскаржувані рішення та постанову - без змін.

05.04.2017, до початку судового засідання, через канцелярію Вищого господарського суду України надійшло клопотання третьої особи-3 про винесення окремої ухвали щодо допущених суддею господарського суду міста Києва Мельником В.І. та суддею Київського апеляційного господарського суду Гончаровим С.А. порушень норм процесуального законодавства та норм міжнародного права під час розгляду даної справи.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач та треті особи-1, 2, 4, 6, 7, 8, 9 передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористалися.

Розглянувши клопотання третьої особи-3 про винесення окремої ухвали щодо допущених суддями Мельником В.І. та Гончаровим С.А. порушень під час розгляду даної справи, заслухавши представників учасників судового процесу, присутніх у судовому засіданні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для його задоволення, оскільки воно не узгоджується з вимогами ст. 1117 ГПК України, за якою повноваження Вищого господарського суду України зводяться до перевірки застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права у касаційному порядку.

Заслухавши представників позивача, третьої особи-3 та третьої особи-5, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, між відповідачем (Іпотекодержатель) та позивачем (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № 886/980-ЮО/І від 03.10.2012, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою Світланою Володимирівною за № 13587 (далі - Договір іпотеки).

Відповідно до п. 1.1 Договору іпотеки, ним забезпечується належне виконання позичальником вимог відповідача, що випливають (та/або випливатимуть) з кредитного договору № 886/980-ЮО від 03.10.2012, укладеного між позичальником та відповідачем, а також усіх додаткових договорів (угод), що будуть укладені до нього, в тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів, комісій та інших умов, у тому числі щодо: повернення позичальником відповідачу коштів у розмірі 2 700 000,00 грн. до 02.10.2013 (включно); сплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 28,0% річних та комісій у розмірі, в порядку та строки, визначені Кредитним договором.

За умовами п. 1.2 Договору іпотеки позивач передає в іпотеку відповідачу належне йому на праві власності наступне нерухоме майно: нежилі приміщення з № 1 по № 17 (групи приміщень № 319) (в літ. А), загальною площею 289,90 кв.м, що розташовані за адресою: м. Київ, проспект Оболонський, будинок № 28, реєстраційний номер майна: 37049723.

Згідно з п. 1.3 Договору іпотеки заставна вартість переданого в іпотеку нерухомого майна за домовленістю сторін становить 2 699 504,00 грн.

16.09.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін № 1 до Договору іпотеки, відповідно до якого сторони виклали п. 1.1 Договору іпотеки в іншій редакції, зокрема, погодили забезпечення повернення позичальником відповідачу коштів у розмірі 3 000 000,00 грн. до 01.10.2014 та сплати процентів за користування кредитом у розмірі 26% річних.

18.09.2013 між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін № 2 до Договору іпотеки, відповідно до якого, згідно з п. 1.3 Договору іпотеки заставна вартість переданого в іпотеку нерухомого майна за домовленістю сторін становить 3 221 167,00 грн.

26.08.2014 між відповідачем та Публічним акціонерним товариством "Банк професійного фінансування" (далі - ПАТ "Банк професійного фінансування") укладено договір відступлення права вимоги № 1/2014, а 12.09.2014 - договір про відступлення прав за Договором іпотеки, відповідно до яких ПАТ "Банк професійного фінансування" стало новим кредитором та іпотекодержателем за кредитним договором № 886/980-ЮО від 03.10.2012, Договором іпотеки та договором застави.

Як вказали господарські суди попередніх інстанцій, 25.01.2016 між ПАТ "Банк професійного фінансування" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Некстджен Фінанс" (далі - ТОВ "ФК "Некстджен Фінанс") було укладено договір про відступлення прав вимоги за Кредитним договором, Договором іпотеки та договором застави.

25.01.2016 між ТОВ "ФК "Некстджен Фінанс" та ТОВ "ФК Інвест-Кредо" було укладено договір про відступлення прав вимоги за Кредитним договором.

26.01.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. було посвідчено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором між ТОВ "ФК "Некстджен Фінанс" та ТОВ "ФК Інвест-Кредо", зареєстрований в реєстрі за № 50.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач послався на те, що укладаючи від імені позивача спірний договір про внесення змін № 2 до Договору іпотеки генеральний директор позивача ОСОБА_12 (далі - ОСОБА_12) перевищив свої повноваження, оскільки керівні органи позивача (загальні збори акціонерів, дирекція) рішення про укладання договору про внесення змін № 2 не приймали та не надавали генеральному директору повноваження на укладання або підписання договору про збільшення заставної вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Згідно зі ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, відповідно до п. 7.1 статуту ПрАТ "Лізинг інформаційних технологій" органами управління Товариства є: Загальні збори акціонерів; Наглядова рада; Координаційна рада; Дирекція; Ревізійна комісія.

Згідно з п. 7.2 Статуту Загальні збори акціонерів є вищим органом Товариства.

Пунктом 7.3 Статуту позивача передбачено, що Загальні збори акціонерів мають право приймати рішення з усіх питань діяльності Товариства, у тому числі і з тих, що передані Загальними зборами акціонерів до компетенції Дирекції Товариства.

Відповідно до п. 7.32 Статуту до виключної компетенції Дирекції належить у тому числі прийняття рішень про укладення правочинів (угод, договорів), що прямо не пов'язані з наданням Товариством послуг з фінансового лізингу, на суму, що не перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності Товариства. Питання, що належать до виключної компетенції Дирекції, не можуть бути передані на одноособовий розгляд Генерального директора.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що оскільки за даними фінансової звітності позивача станом на 31.12.2012 вартість активів останнього склала 22 663 000,00 грн., то прийняття рішення про укладення спірного договору, виходячи з вказаної в ньому нової заставної вартості приміщення в розмірі 3 221 167,00 грн., відносилось до компетенції Дирекції, але могло бути вирішено й Загальними зборами акціонерів.

Як вказали господарські суди попередніх інстанцій, при розгляді справи сторонами зазначалось, що відповідно до протоколу № 67 на Позачергових загальних зборах акціонерів позивача від 26.09.2012 було вирішено наступні питання: про необхідність виступити майновим поручителем у забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізинг ІТ-СПВ" за кредитом перед ПАТ "Міський комерційний банк"; про передачу в якості забезпечення нерухомого майна; про надання повноважень Генеральному директору позивача ОСОБА_12 на підписання відповідного договору іпотеки.

Згідно з протоколом № 72 на Позачергових загальних зборах позивача від 09.09.2013 було вирішено такі питання: про внесення змін до договору іпотеки № 886/980-КЮ/І від 03.10.2012, а саме процентної ставки за користування кредитом та розміру кредитного ліміту; про надання повноважень Генеральному директору позивача ОСОБА_12 на внесення зазначених змін до Договору іпотеки.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства" загальні збори можуть вирішувати будь-які питання діяльності акціонерного товариства.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням ст. 33 Закону України "Про акціонерні товариства", виходив з того, що оскільки вищим органом позивача - Позачерговими загальними зборами акціонерів було одноголосно вирішено питання про укладення Договору іпотеки та договору № 1 про внесення змін до Договору іпотеки (відповідно до якого змінено процентну ставку за користування кредитом та змінено розмір кредитного ліміту) і про надання Генеральному директору позивача ОСОБА_12 повноважень на вчинення таких дій, то відсутність рішення вищого органу позивача про надання повноважень директору позивача на підписання договору про внесення змін № 2 до Договору іпотеки свідчить про перевищення повноважень Генеральним директором позивача ОСОБА_12, оскільки останній не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення правочину.

Проте, колегія суддів вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій передчасними та такими, що зроблені за неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 84 ГПК України у мотивувальній частині рішення господарського суду вказуються обставини справи, встановлені господарським судом, доводи, за якими господарський суд відхилив клопотання і докази сторін.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 105 ГПК України у постанові апеляційної інстанції мають бути зазначені обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази.

Рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом (п.п. 1, 2, 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення").

Так, місцевим господарським судом було залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, у тому числі, Товариство з обмеженою відповідальністю "Експо Веб", Товариство з обмеженою відповідальністю "Гарант Вікторі" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Техно Веб".

Відповідно до положень ч. 1 ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть бути залучені до участі у справі, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін.

Проте зі встановлених судами попередніх обставин не вбачається, яка участь зазначених юридичних осіб у спірних правовідносинах, та яким чином рішення у даній справі може вплинути на права та обов'язки цих осіб, що свідчить про неповне з'ясування судами обставин справи.

Крім того, господарськими судами залишено поза увагою доводи третьої особи-3, викладені у запереченнях на позов (т. 2 а.с. 44), третьої особи-5, викладені у письмових поясненнях до апеляційної скарги (т. 2 а.с. 116-119), та відповідача, викладені у письмових поясненнях по справі (т. 2 а.с. 128-129), про те, що на момент укладення спірного договору такого органу як Дирекція у позивача не було створено (не існувало), й Положення про Дирекцію позивача не затверджувалось, а тому функції виконавчого органу Товариства здійснював одноособово Генеральний директор ОСОБА_12

Також, суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки доводам третьої особи-6, викладеним у письмових поясненнях по справі (т. 1 а.с. 21-24), про те, що Загальними зборами акціонерів позивача було вирішено питання про надання керівнику позивача повноважень на укладення (підписання) договору іпотеки та погоджено подальше внесення змін до цього договору, що підтверджується протоколами № 67 та № 72 Позачергових загальних зборів акціонерів від 26.09.2012 та від 09.09.2013 і свідчить про наявність необхідного обсягу цивільної дієздатності в особи, яка вчинила правочин від імені Товариства.

Так, зазначені протоколи Позачергових загальних зборів акціонерів позивача № 67 та № 72 судами попередніх інстанцій належним чином не досліджені, належна правова оцінка з урахуванням усіх доводів учасників судового процесу їм не надана.

Також, згідно зі ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину (пп. 3.4 п. 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів недійсними).

Проте господарськими судами попередніх інстанцій не досліджено питання щодо подальшого схвалення спірного правочину.

Отже, рішення у даній справі слід було приймати з урахуванням наведених норм законодавства і всіх фактичних обставин справи. Адже виключно на підставі їх комплексного дослідження, аналізу суті та наслідків вчинення спірного правочину можна дійти обґрунтованого висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення позову у даній справі.

Неповне встановлення судами попередніх інстанцій відповідних фактичних обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору у справі, входять до предмета доказування, а отже підлягають обов'язковому дослідженню, і ненадання їм належної правової оцінки в сукупності є порушенням вимог ст. 43 ГПК України, що виключає можливість висновку суду касаційної інстанції про правильність застосування судами норм матеріального права при вирішенні спору.

Враховуючи встановлені ст. 1117 ГПК України межі перегляду справи в касаційній інстанції, які не дають права касаційній інстанції встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, оскаржувані судові акти підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи господарському суду першої інстанції необхідно взяти до уваги викладене у даній постанові, вжити всі передбачені чинним законодавством заходи для всебічного, повного та об'єктивного встановлення обставин справи, дати належну правову оцінку зібраним у справі доказам, доводам та запереченням учасників судового процесу і, в залежності від встановленого та відповідно до вимог закону, вирішити спір.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Інвест-Кредо" задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 11.11.2016 у справі № 910/17393/16 скасувати.

Справу № 910/17393/16 передати на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук