ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р.Справа № 916/348/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

За участю представників сторін:

Від позивача: не зявився;

Від відповідача: не зявився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой до приватного підприємства „Логістік-Агро про стягнення 46 954,66 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой (далі по тексту ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до приватного підприємства „Логістік-Агро (далі по тексту ПП „Логістік-Агро) про стягнення основної заборгованості у розмірі 43 800,00 грн., пені у розмірі 2 848,66 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 306,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані фактом неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе за договором поставки №802/2016П від 31.08.2016р. зобовязань в частині сплати вартості поставленого товару.

Під час розгляду даної справи, представник позивача у судові засідання жодного разу не зявився, проте у поданому до суду клопотанні від 21.03.2017р. (вх. № 6614/17) просив розглянути справу без участі представника ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Представник відповідача у судове засідання по даній справі не зявився, хоча був повідомлений про дату та час його проведення, що підтверджуються наявною у матеріалах справи розпискою від 22.03.2017р. про відкладення розгляду справи №916/348/17. Оскільки ПП „Логістік-Агро не було надано суду відзив на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

31.08.2016р. між ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой (Постачальник) та ПП „Логістік-Агро (Покупець) було укладено договір поставки №802/2016П, у відповідності до п. п. 1.1-1.3 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Постачальник зобовязується поставити Покупцеві автомобільні товари (далі - товари). Поставка товару на підставі цього договору здійснюється окремими партіями відповідно до заявок Покупця та/або видаткових накладних до цього договору, оформлених на підставі поданих Покупцем заявок. Підтвердженням факту узгодження сторонами найменування, асортименту, кількості, ціни товару є прийняття Покупцем товару по видатковій накладній, виданій Постачальником, яка після її підписання сторонами має силу специфікації.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.5 договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. ціна (вартість) кожної партії товару узгоджується сторонами та вказується у рахунках-фактурах та видаткових накладних, які є невідємною частиною цього договору. Загальна сума цього договору сторонами не обмежується і визначається на підставі фактично поставленого товар відповідно до видаткових накладних.

Положеннями п. п. 3.1.1, 3.2 договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. передбачено, що оплата за товар здійснюється шляхом перерахування грошової суми Покупцем на розрахунковий рахунок Постачальника протягом 7 або 30 календарних днів з моменту проведення відвантаження. Конкретний термін оплати товару визначається видатковою накладною на поставку кожної партії товару, підписаною уповноваженими представниками сторін, але в будь-якому разі строк оплати не повинен перевищувати 30 календарних днів. Підставою для оплати є рахунок або видаткова накладна.

Згідно з умовами п. п. 5.3, 6.1 договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. товар вважається прийнятим і таким, що належить Покупцю з моменту підписання видаткової накладної представником Покупця. Право власності на товар та ризик загибелі, випадкового знищення чи пошкодження товару переходить до Покупця в момент передачі товару Покупцю чи уповноваженому представнику і підписання ним видаткової накладної.

Відповідно до положень ст.ст. 662, 664 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Розділом 9 договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. визначені права та обовязки сторін. Так, п. 9.2.2 договору передбачено, що Постачальник зобовязаний здійснювати продаж товару із належним документальним оформленням. Покупець, в свою чергу, відповідно до п. 9.4.2 зобовязаний своєчасно здійснювати необхідні розрахунки з Постачальником.

Відповідно до п. п. 12.1, 12.3 договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2017р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Зміни та доповнення до цього договору, додаткові угоди та додатки, специфікації до цього договору є його невідємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін.

На виконання умов договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р., укладеного між сторонами по справі, ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой було поставлено ПП „Логістік-Агро автомобільні товари, що підтверджується видатковою накладною №ЕТО0919513 від 12.09.2016р. на суму 27 600,00 грн., термін оплати товару було визначено до 12.10.2016р.; та видатковою накладною №ЕТО1014412 на суму 25 200,00 грн., термін оплати товару було визначено до 06.11.2016р. Вказані видаткові накладні були підписані повноважним представником відповідача, що підтверджується довіреністю №59а від 01.09.2016р. та довіреністю №85 від 01.10.2016р., які були видані ПП „Логістік-Агро на імя ОСОБА_2

В порушення прийнятих на себе грошових зобовязань за договором поставки №802/2016П від 31.08.2016р., відповідачем не було оплачено поставлений товар у повному обсязі, у звязку з чим позивач звернувся до ПП „Логістік-Агро із претензією №1801 від 18.01.2017р. про стягнення суми боргу у розмірі 48 800,00 грн., яка була залишена відповідачем без задоволення, що і стало підставою для звернення ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой до господарського суду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем в порушення взятих на себе зобовязань за договором поставки №802/2016П від 31.08.2016р. у визначений договором та видатковими накладними строк не було перераховано на користь позивача вартість поставленого ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой товару на суму 43 800,00 грн.

В результаті викладеного, господарський суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой в частині стягнення із ПП „Логістік-Агро основної заборгованості у розмірі 43 800,00 грн. є законними та обґрунтованими.

21.03.2017р. ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой звернулось до господарського суду із завою, у відповідності до якої зазначало, що відповідачем було сплачено суму основної заборгованості у розмірі 43 800,00 грн., що було підтверджено представником відповідача у судовому засіданні по даній справі, яке відбулось 22.03.2017р. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що основна сума заборгованості у розмірі 43 800,00 грн. на момент вирішення даного спору є погашеною, у звязку з чим, вважає за необхідне зазначити наступне.

У п.п. 3.12, 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26 грудня 2011 року N 18 (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Приймаючи до уваги, що відповідачем в процесі розгляду даної справи було повернуто основну суму заборгованості в розмірі 43 800,00 грн., господарський суд дійшов висновку щодо відсутності між сторонами предмету спору в частині стягнення з ПП „Логістік-Агро на користь ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой основної заборгованості у розмірі 43 800,00 грн., що є підставою для припинення провадження у справі у зазначеній частині позовних вимог згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Оскільки відповідачем було сплачено основну заборгованість, у заяві від 21.03.2017р. ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой просило господарський суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 2 848,66 грн. та три відсотки річних у розмірі 306,00 грн. Вказана редакція позовних вимог було прийнята до розгляду господарським судом.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку із порушенням відповідачем прийнятих на себе грошових зобовязань щодо здійснення своєчасної та в повному обсязі оплати вартості поставленого товару позивачем в порядку ст. 625 ЦК України було нараховано ПП „Логістік-Агро до сплати 3% річних в сумі 306,00 грн., розмір яких позивачем було розраховано на суму заборгованості у розмірі 43 800,00 грн. протягом періоду з 08.11.2016р. по 31.01.2017р.

Проаналізувавши здійснений позивачем розрахунок трьох відсотків річних заявлених до стягнення за період з 08.11.2016р. по 31.01.2017р., господарський суд зазначає, що правильний розмір трьох відсотків річних за вказаний період складає 305,47 грн. Викладене має наслідком часткове задоволення позовних вимог ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой про стягнення із відповідача трьох відсотків річних на суму 305,47 грн.

Відповідно до п. 10.2 договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. за затримку платежів у відповідності до п. 3 цього договору, Покупець сплачує Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від загальної вартості невиконаного зобовязання.

Згідно зі ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

З посиланням на умови договору поставки №802/2016П від 31.08.2016р. та приписи Господарського кодексу України позивачем було нараховано ПП „Логістік-Агро пеню за порушення строків оплати вартості поставленого товару за період з 08.11.2016р. по 31.01.2017р. у розмірі 2 848,66 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 549, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у рази порушення ним зобов'язання. Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань. Частиною ст. ст. 547, 548 ЦК України встановлено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Так, згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

При цьому, відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, відповідно до преамбули 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" від 22.11.1996р. №543/96-ВР (із змінами та доповненнями) вказаний закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст. 1 вказаного Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно з ч. 4 ст. 231 ГК України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

При здійсненні нарахування пені слід мати на увазі приписи ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, згідно з якими нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені, заявленої до стягнення, господарський суд зазначає, що розмір пені протягом періоду з 08.11.2016р. по 31.01.2017р. складає 2 851,04 грн.

Згідно з п. 1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (з наступними змінами і доповненнями) огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 ГПК України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Підсумовуючи викладене вище, господарський суд доходить висновку, що на користь ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой підлягає стягненню пеня у розмірі 2 848,66 грн., розрахунок якої було зроблено позивачем, що має наслідком задоволення позовних вимог ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой у названій частині.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене та враховуючи що судом було припинено провадження в частині стягнення із ПП „Логістік-Агро основної заборгованості у розмірі 43 800,00 грн., суд доходить висновку щодо необхідності часткового задоволення заявлених позовних вимог шляхом присудження до стягнення із ПП „Логістік-Агро на користь ТОВ „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой трьох відсотків річних у розмірі 305,47 грн. та пені у розмірі 2 848,66 грн. відповідно до ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 546-549, 610 612, 615, 617, 625, 627, 629, 662, 664, 692, 712 Цивільного кодексу України, ст. ст. 175, 193, 230-232 Господарського кодексу України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, решта суми судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про судовий збір оскільки судом було припинено провадження в частині стягнення із ПП „Логістік-Агро основної заборгованості з підстав, що не виключають повернення судового збору.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №916/348/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой до приватного підприємства „Логістік-Агро в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 43 800,00 грн. припинити.

2. Позов задовольнити частково.

3. Стягнути з приватного підприємства „Логістік-Агро /67734, Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Красна Коса, вул. Шкілька, буд. 1, ідентифікаційний код 36891076/ на користь товариства з обмеженою відповідальністю „Мережа сервісних станцій „ТіДіСі-Дальнобой /01042, м. Київ, вул. Івана Кудрі, буд. 5, кімната 312; 02089, м. Київ, вул. Радистів, буд. 73 А, ідентифікаційний код 33212540/ три відсотки річних у розмірі 305 грн. 47 коп. /триста пять грн. 47 коп./, пеню у розмірі 2 848 грн. 66 коп. /дві тисячі вісімсот сорок вісім грн. 66 коп./, судовий збір у розмірі 107 грн. 48 коп. /сто сім грн. 48 коп./. Наказ видати.

4. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 10 квітня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна