ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017р. Справа № 914/243/17

За позовом:Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод», м. Львів
до відповідача:Львівського комунального підприємства «Збиранка», Львівська обл., Жовківський р-н, с. Великі Грибовичі
про:стягнення 16184,87 грн. за договором №35 від 28.01.2016р.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від позивача: ОСОБА_1 представник (довіреність № 07-08/1337 від 01.07.2016р.);
від відповідача:не зявився.

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбачені ст. 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

07.02.2017р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Державного підприємства «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (надалі Позивач) до Львівського комунального підприємства «Збиранка» (надалі Відповідач) про стягнення 16184,87 грн. за договором №35 від 28.01.2016р.

Ухвалою суду від 09.02.2017р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 20.02.2017р. Ухвалою від 20.02.2017р. розгляд справи було відкладено на 06.03.2017р. В судовому засіданні 06.03.2017р. судом було оголошено перерву до 27.03.2017р. Ухвалою від 27.03.2017р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, її розгляд відклав на 10.04.2017р.

10.04.2017р. від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд, у звязку зі сплатою відповідачем основної суми боргу, стягнути з ЛКП «Збиранка» 2207,63 грн. пені, 844,45 грн. штрафу, 820,32 грн. інфляційних втрат, 248,87 грн. 3% річних та судові витрати у розмірі 1600,00 грн.

Розглянувши подану заяву, суд приходить до висновку, що така не суперечить законодавству, не порушує чиїх-небудь прав і охоронюваних законом інтересів, а відтак суд приймає заяву про зменшення розміру позовних вимог до розгляду.

Представник позивача в судове засідання зявився, просив позов з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог задоволити повністю. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28.01.2016р. між позивачем та відповідачем було укладено Договір №35, відповідно до якого замовник (позивач) купує у виконавця (відповідача) талони на вивіз ТПВ із розрахунку квартального обєму, а відповідач зобовязувався виконати роботи по захороненню на міському полігоні твердих побутових відходів позивача. Як зазначає представник, на виконання умов договору, позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 12063,60 грн. в якості оплати талонів на розміщення і захоронення відходів (50 талонів по 3 тони). Оскільки незважаючи на неодноразові вимоги, талони передані позивачу так і не були, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце судового розгляду. На електронну адресу суду 10.04.2016р. направив додаткові пояснення на відзив на позовну заяву, в яких зазначив, що відповідачем 06.04.2017р. погашено основну суму боргу, відтак просить суд припинити провадження у справі в цій частині. Натомість у задоволенні вимог про стягнення з відповідача пені, штрафу, 3% річних та інфляційних просить суд відмовити, оскільки в силу положень ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобовязання звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. На думку відповідача, форс-мажорною обставиною, котра унеможливила виконання відповідачем взятих на себе зобовязань за договором являється пожежа, яка відбулася на полігоні 28.05.2016р. та яка є загальновідомою, а тому підстав для стягнення пені, штрафу, 3% річних та інфляційних немає.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що неявка належним чином повідомленого відповідача про час, дату та місце судового розгляду не перешкоджає вирішенню спору, оскільки, дослідивши наявні матеріали справи, суд визнав їх достатніми для того, щоб розглянути спір за цими матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.01.2016р. між ЛКП «Збиранка» (Виконавцем) та ДП «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (Замовником) укладено Договір №35 (надалі Договір), за умовами п. 1.1. якого замовник передає, а виконавець приймає на себе виконання робіт по захороненню на міському полігоні твердих побутових відходів /ТВП/, склад яких відповідає діючим Державним стандартам і Санітарним нормам і дозволені до захоронення Санепідемстанцією.

Згідно п. 3.2., 2.1., Договору, замовник купує у виконавця талони на вивіз ТВП із розрахунку квартального обєму. Виконавець, зокрема, зобовязується приймати для захоронення на полігоні ТПВ в кількості договірного обєму з пропорційним розподілом по днях, виходячи з забезпеченості машинами і механізмами для обслуговування міського полігона; складування і захоронення ТПВ на полігоні проводити згідно «Правил утримання полігонів твердого побутового сміття»; автотранспорт замовника пропускати на полігон тільки при наявності талонів на ТПВ, а також проводити реєстрацію надходження ТПВ на полігоні від замовника у журналі прийому відходів.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору відповідачем було виписано позивачеві рахунок-фактуру №СФ-0000461 від 25.05.2016р. на суму 12063,60 грн. на оплату талонів на розміщення і захоронення відходів (50 талонів по 3 тони). Позивачем в свою чергу, 30.05.2016р. здійснено оплату талонів на вивезення ТПВ, що підтверджується платіжним дорученням №358 від 30.05.2016р. на суму 12063,60 грн.

Позивач стверджує, що свої зобовязання за Договором відповідач не виконав, зокрема, не передав позивачу оплачених ним талонів та відповідно не здійснив розміщення та захоронення ТВП позивача. Крім цього, позивач зазначає, що у листопаді 2016р. він звертався до відповідача з письмовою претензією від 04.11.2016р. №07-18/2229, відповідно до якої вимагав повернути сплачені кошти за талони та просив надати згоду на розірвання укладеного договору. Вказана претензія знаходиться в матеріалах справи, однак докази її направлення ЛКП «Збиранка» - в матеріалах справи відсутні.

Суд зазначає, що у звязку зі сплатою відповідачем основної суми боргу 12063,60 грн. та прийняттям заяви про зменшення позовних вимог, предметом спору являється стягнення з відповідача пені, штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих позивачем за прострочення виконання зобовязання за Договором. Відповідач проти стягнення таких заперечує, оскільки вважає, що порушення виконання зобовязання відбулося у звязку з форс-мажорними обставинами, викликаними пожежею на полігоні захоронення ТПВ.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 174 ГК України передбачено, що однією з підстав виникнення господарського зобов'язання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 193 ГК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконану роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір №35 від 28.01.2016р. є договором про надання послуг, адже за таким відповідач зобовязувався здійснити захоронення ТПВ позивача на підставі придбаних позивачем талонів.

Положеннями ч. 1 ст. 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору позивачем було перераховано відповідачу 12063,60 грн. в якості оплати на талонів на вивезення ТПВ та їх захоронення відповідачем. Відповідач, в свою чергу, талони на вивезення ТПВ позивачу не надав і вказані кошти повернув 06.04.2017р., що не заперечується позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобовязання.

Натомість, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобовязання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непередані талони на вивезення ТПВ.

За своєю суттю обовязок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошове зобовязання в розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною 3 статті 693 ЦК України), згідно з якою на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Як встановлено судом, умовами укладеного Договору розмір і порядок нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами сторонами не передбачено.

Нормами ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції, що встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором лише за порушення грошових зобовязань.

Слід зазначити, що вказаної правової позиції притримується Верховний Суд України в постанові №3-357гс15 від 01.07.2015р.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання

У п. 2.1. постанови від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» Пленум ВГС України вказав, що якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Зважаючи на те, що обовязок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не може розцінюватися як грошове зобовязання, в укладеному між сторонами Договорі не передбачено відповідальності у вигляді права на стягнення пені та штрафу (у випадку прострочення зобовязання), суд відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу.

Судовий збір відповідно до положень ст. 49 ГПК України залишається за позивачем.

Керуючись ст.ст. 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 14.04.2017р.

Суддя Крупник Р.В.