ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа № 918/211/17

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації
до Приватного підприємства "Укр-ком"
про повернення зайво відшкодованої компенсації в сумі 17 219 грн. 57 коп.,

за участі представників сторін:
від позивача Шкіндер Н.М., довіреність № 817/01-21/17 від 27.03.2017 р.,

від відповідача Демашкіна І.В., довіреність б/н від 07.04.2017 р.

В судовому засіданні 10 квітня 2017 року, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

28 березня 2017 року Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації (далі Управління) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом про стягнення з Приватного підприємства "Укр-ком" (далі Підприємство) зайво виплаченої відповідачу компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період в розмірі 17 219 грн. 57 коп.

В обгрунтування даного позову Управління посилалося на те, що у березні 2014 року працівника відповідача гр. ОСОБА_1 було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Протягом 2015 року Підприємство подавало Управлінню відповідні звіти на відшкодування середнього заробітку вищенаведеного працівника за період проходження ним військової служби за період з 20 березня 2014 року по 10 березня 2015 року на загальну суму 17 219 грн. 57 коп. Разом з тим зі змісту інформації Броварського об`єднаного військового комісаріату Київської області позивачу стало відомо, що гр. ОСОБА_1 був призваний по частковій мобілізації в Збройні Сили України не 20 березня 2014 року, як було зазначено Підприємством у його звітах, а 17 березня 2014 року. Водночас дія постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 105 "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом" (далі Постанова), згідно якої Підприємство отримало від Управління суму компенсації середнього заробітку зазначеного працівника в розмірі 17 219 грн. 57 коп., поширюється на громадян України, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період починаючи лише з 18 березня 2014 року.

Враховуючи наведене, а також зважаючи на подання Підприємством недостовірних даних Управлінню щодо дати призову працівника відповідача гр. ОСОБА_1 , що спричинило безпідставне відшкодування відповідачу грошових коштів та завдало Державному бюджету України матеріальної шкоди в сумі 17 219 грн. 57 коп., позивач, посилаючись на положення Постанови, просив суд стягнути з Підприємства наведену суму зайво виплачених останньому коштів.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 29 березня 2017 року позовну заяву Управління від 27 березня 2017 року № 824/01-21/17 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 918/211/17, розгляд якої призначено на 10 квітня 2017 року.

До початку призначеного судового засідання 10 квітня 2017 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Підприємства на позовну заяву від 7 квітня 2017 року № 1/07/04-2017 (а.с. 43-45), в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на те, що працівник відповідача гр. ОСОБА_1 згідно наявних у матеріалах справи документів був зарахований до списків особового складу військової частини та проходив військову службу саме з 20 березня 2014 року. Крім того, Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію" був затверджений Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", який офіційно був опублікований та відповідно набрав чинності 18 березня 2014 року. Відтак, гр. ОСОБА_1 , на думку відповідача, не міг бути мобілізований 17 березня 2014 року до лав Збройних Сил України на підставі наведеного Указу, тобто до моменту набрання чинності вищенаведеним законом про його затвердження.

У судовому засіданні 10 квітня 2017 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача у даному судовому засіданні проти задоволення позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву від 7 квітня 2017 року № 1/07/04-2017.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

23 червня 2016 року уповноваженим працівником Державної фінансової інспекції в Рівненській області було складено акт № 17-04-06/23 ревізії використання коштів, виділених з державного бюджету на компенсацію підприємствам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та надання щомісячної адресної допомоги особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, за період з 01.01.2014 по 31.05.2016 та правильність призначення субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива окремим громадянам за період з 01.01.2013 по 29.02.2016 (а.с. 9-17).

У даному акті було встановлено, що Підприємством протягом 2015 року подано до Управління звіти на відшкодування середнього заробітку працівника відповідача, призваного на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 за період з 20 березня 2014 року по 10 березня 2015 року (період проходження військової служби) на загальну суму 17 219 грн. 57 коп.

Звіти підписано директором Підприємства, погоджено військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 та подано Підприємством до Управління для отримання компенсації витрат на виплату середнього заробітку працівнику, який працював на підприємстві на час призову на військову службу. У даних звітах в колонці " ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата і номер наказу про призов, звільнення" зазначено, що гр. ОСОБА_1 призваний на військову службу за наказом № 1 від 20 березня 2014 року (в/ч ПП В 4126).

У подальшому Підприємство отримало від Управління компенсацію середнього заробітку наведеного працівника, призваного на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на загальну суму 17 219 грн. 57 коп. (4 червня 2015 року 3 323 грн. 57 коп., 24 грудня 2015 року 13 896 грн. 00 коп.), з яких 17 027 грн. 07 коп. було безпосередньо виплачено гр. ОСОБА_1 .

Разом з тим Броварський об`єднаний міський військовий комісаріат Київської області в інформації від 8 квітня 2016 року № 838 повідомив, що гр. ОСОБА_1 був призваний по частковій мобілізації в Збройні Сили України 17 березня 2014 року та 10 березня 2015 року був демобілізований. Комісаріатом надано витяг з наказу від 17 березня 2014 року № 6РС, відповідно до якого гр. ОСОБА_1 17 березня 2014 року був призваний на навчальні збори та направлений на ПЗП військової частини НОМЕР_1 для проходження навчальних зборів та зарахування на всі види забезпечення.

Водночас дія Постанови поширюється на громадян України, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період починаючи лише з 18 березня 2014 року.

Відтак, в порушення пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 року № 1644 "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" в частині відшкодування компенсації у межах середнього заробітку вищезазначеному підприємству за час перебування працівника на військових зборах та пункту 1 Постанови в частині дати призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, Управлінням зайво проведено відшкодування відповідачу компенсації у межах середнього заробітку працівнику Підприємства Пригоді І.С. в сумі 17 219 грн. 57 коп.

Вищенаведені обставини стали підставою для звернення Управління до суду з даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено частинами 1-2 статті 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Аналогічна за змістом норма міститься у даній статті і в чинній редакції, яка в подальшому була доповнена, зокрема, частиною 3, згідно якої за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно частини 2 цієї статті у чинній редакції громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2006 року № 1644 "Про порядок і розміри грошового забезпечення та заохочення військовозобов`язаних та резервістів, грошової виплати резервістам" виплата середнього заробітку військовозобов`язаним, у тому числі резервістам, призваним на збори, проводиться підприємствами, установами та організаціями, в яких працюють призвані на збори громадяни, з наступним відшкодуванням цих витрат за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання Міністерства оборони та інших центральних органів виконавчої влади, які здійснюють керівництво військовими формуваннями.

Зі змісту наявної у матеріалах справи копії витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 17 березня 2014 року № 6РС "Про призов по мобілізації" (а.с. 52) вбачається, що ОСОБА_1 (працівника Підприємства) було призвано на навчальні збори та направлено 17 березня 2014 року на ПЗП військової частини НОМЕР_1 (в/м Семиполки) Броварського району Київської області для проходження навчальних зборів та зарахування на всі види забезпечення.

Згідно довідки Броварського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області від 8 квітня 2016 року № 838 ОСОБА_1 згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 року 17 березня 2014 року був призваний по частковій мобілізації в Збройні Сили України та 10 березня 2015 року згідно Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 був демобілізований.

Як було зазначено вище, на підставі наведених обставин Підприємством протягом 2015 року подано до Управління звіти на відшкодування середнього заробітку працівника, призваного на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_1 на загальну суму 17 219 грн. 57 коп.

У подальшому Підприємство, з урахуванням положень Постанови, отримало від Управління компенсацію середнього заробітку наведеного працівника, призваного на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період на загальну суму 17 219 грн. 57 коп. (4 червня 2015 року 3 323 грн. 57 коп., 24 грудня 2015 року 13 896 грн. 00 коп.), з яких 17 027 грн. 07 коп. було безпосередньо виплачено гр. ОСОБА_1 .

Разом з тим, оскільки дія Постанови, згідно якої Підприємство отримало від Управління суму компенсації середнього заробітку зазначеного працівника відповідача в розмірі 17 219 грн. 57 коп., поширюється на громадян України, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період починаючи лише з 18 березня 2014 року, позивач просив суд стягнути з Підприємства наведену суму зайво виплачених останньому коштів.

У той же час з матеріалів справи вбачається, що у поданих відповідачем звітах (а.с. 18-21) були зазначені номери та дати наказів про призов по частковій мобілізації та звільнення (демобілізацію). Так, згідно вказаних документів працівник Підприємства ОСОБА_1 був призваний до Збройних Сил України 20 березня 2014 року згідно наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 від 20 березня 2014 року № 1. Дані звіти були погоджені 10 квітня 2015 року та 23 листопада 2015 року військовим комісаром Броварського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області Ноженком В.А.

Слід також зазначити, що ідентичні відомості щодо дат та номерів наказів про призов по частковій мобілізації, зокрема, призову гр. ОСОБА_1 саме 20 березня 2014 року, відображені і у виданих військовою частиною-польова пошта НОМЕР_2 довідках від 11 червня 2014 року № 131 та від 25 березня 2015 року № 342 (а.с. 27, 51), завірених начальником штабу в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_2 , командиром в/ч НОМЕР_3 ОСОБА_3 , та скріплених гербовою печаткою вказаної військової частини.

Крім того, аналогічні відомості були внесені до військового квитка № НОМЕР_4 військовозобов`язаного ОСОБА_1 , де на сторінці № 4 (а.с. 47) міститься запис під № 9 про те, що ОСОБА_1 20 березня 2014 року на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 призваний у Збройні Сили України. Вказаний запис засвідчено командиром в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 та скріплено гербовою печаткою військової частини. Більше того, на сторінці № 9 військового квитка гр. ОСОБА_1 № НОМЕР_4 міститься запис під номером 17 "Проходження військової служби" про те, що гр. ОСОБА_1 був зарахований у списки в/ч НОМЕР_1 згідно наказу саме 20 березня 2014 року (а.с. 47).

Згідно статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), початком проходження військової служби для громадян, призваних на строкову військову службу, вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату, а для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).

Слід також зазначити, що у вказаній статті у чинній редакції передбачено, що початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації. Початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.

У відповідності до абзацу 2 пункту 3.8 Наказу Міністерств оборони України від 5 квітня 2013 року № 245 "Про внесення змін до Інструкції з організації і проведення навчальних зборів з військовозобов`язаними у військових частинах і установах Збройних Сил України" (далі Наказ) після закінчення прийому військовозобов`язаних (протягом однієї доби) видається наказ командира (начальника) військової частини (установи) про їх зарахування до списків особового складу військової частини (установи), про що в документах військового обліку військовозобов`язаних робляться відповідні записи.

Як вже було зазначено, зі змісту наявної у матеріалах справи копії військового квитка гр. ОСОБА_1 вбачається, що останній 20 березня 2014 року був зарахований до списку військової частини НОМЕР_1 . Крім того, зі змісту цього документу також вбачається, що вищенаведений працівник відповідача був призваний у Збройні Сили України саме 20 березня 2014 року.

Отже, вищенаведені обставини підтверджують факт призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період працівника Підприємства Пригоди І.С. саме 20 березня 2014 року, що свідчить про законність застосування положень Постанови до спірних правовідносин.

За таких обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість тверджень Управління, викладених у його позовній заяві.

Крім того, слід також зазначити наступне.

Відповідно до статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Згідно статті 11 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України, зокрема, приймає рішення про часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України.

За статтею 10 цього Закону Верховна Рада України відповідно до Конституції України здійснює законодавче регулювання питань мобілізаційної підготовки та мобілізації, визначає відповідні видатки з Державного бюджету України, затверджує протягом двох днів з моменту звернення Президента України укази про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію.

Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" було затверджено Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію".

Частиною 2 вказаного закону передбачено, що останній набирає чинності з дня його опублікування.

Судом встановлено, що Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію"" набрав чинності 18 березня 2014 року та опублікований в газеті Голос України, 2014, 03, 18.03.2014 № 49, Офіційний вісник України, 2014, № 24 (28.03.2014), ст. 731, Відомості Верховної Ради України, 2014, № 15 (11.04.2014), ст. 328.

З огляду на викладене суд критично оцінює твердження позивача щодо призову працівника Підприємства ОСОБА_1 17 березня 2014 року по частковій мобілізації у Збройні Сили України згідно Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що положення Постанови, які вступили в дію 18 березня 2014 року, поширюються на спірні правовідносини, оскільки датою фактичного призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період працівника відповідача ОСОБА_1 є 20 березня 2014 року.

Наведені обставини свідчать про безпідставність вимог Управління.

Суд також зазначає, що згідно пункту 4.6 Наказу командири військових частин (установ) зобов`язані вносити відповідні записи про проходження навчальних зборів у військово-облікові документи військовозобов`язаних із зазначенням тривалості і виду навчальних зборів, завіривши їх підписом, скріпленим гербовою печаткою військової частини (установи).

У військовому квитку працівника відповідача ОСОБА_1 на сторінці № 14 під номером 27 "Проходження навчальних та спеціальних зборів" міститься запис про те, що вказана особа у 2014 році 10 днів перебував на зборах у в/ч НОМЕР_1 , що також підтверджується витягом з наказу Броварського об`єднаного міського військового комісаріату Київської області від 17 березня 2014 року № 6РС.

Водночас з матеріалів справи вбачається, що до сум фактичних втрат на виплату середнього заробітку гр. ОСОБА_1 . Підприємством була включена нарахована останньому заробітна плата за період з 20 березня 2014 року (день фактичного призову до Збройних Сил України) по 10 березня 2015 року (день демобілізації), тобто тільки за документально підтверджений період проходження вищенаведеною особою військової служби.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи необґрунтованість вимог Управління, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову, у зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до частини 1 статті 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За частиною 3 цієї статті судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно пункту 19 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, на які покладено завдання щодо вирішення питань соціального захисту населення.

Відтак, Управління згідно вищенаведених законодавчих приписів звільнено від сплати судового збору в даній справі.

Водночас зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що у випадках, коли позивач звільнений від сплати судового збору якщо позов залишено без задоволення, судовий збір не стягується.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

Отже, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позову Управління, яке в силу закону звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку про те, що у даній справі судовий збір стягненню не підлягає.

Керуючись статтями 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 14.04.2017 р.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:
1 - до справи;
2 - позивачу рекомендованим (33001, м. Рівне, вул. Соборна, 366А);
3 - відповідачу рекомендованим (35360, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Велика Омеляна, вул. Шевченка, 79).