ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" березня 2017 р.Справа № 922/137/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Е100 Україна", м. Київ
до ФОП ОСОБА_1, м. Харків
про стягнення 38306,68 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2

відповідача - не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року до господарського суду Харківської області з позовом до ФОП ОСОБА_1 (далі - відповідач) звернулось ТОВ "Е100 Україна" (далі - позивач). У позові останній просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за договором комісії №КОМ-84-70/14 від 31.12.2013 у розмірі 19093,52 грн. Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань по вказаному договору. Крім того, позивач просить суд стягнути 6324,42 грн. нарахованих відсотків та 12888,74 грн. інфляційного збільшення боргу. Витрати по оплаті судового збору позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду від 06.01.2017 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 15.02.2017 о 11:00.

Ухвалою суду від 15.02.2017 розгляд справи був відкладений до 01.03.2017 до 11:10.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав позов у повному обсязі та просив суд його задовольнити.

Відповідач правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, витребуваних судом документів не надав. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить відмітка про направлення ухвали про призначення справи до розгляду за адресою, вказаною у позовній заяві та повідомлення про вручення відповідного поштового відправлення.

Згідно з частиною другою статті 4-3 ГПК України та статтею 33 ГПК України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обовязку по доведенню своєї правової позиції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. На думку суду, обставини справи свідчать про наявність у ній матеріалів достатніх для розгляду справи по суті та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, 31 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем був укладений договір №КОМ-84-70/14 (далі - договір комісії), за яким позивач, забезпечує відповідачу можливість використання карт для придбання товарів та послуг на АЗС та пунктах дорожнього сервісу, які знаходяться на митній території України (Мережа станцій).

У жовтні 2014 року, позивач виконав свої зобовязання перед відповідачем, згідно договору комісії на загальну суму 23812,69 грн., що підтверджується видатковою накладною №6375 від 30.09.2014 на суму 23693,63 грн. та актом про надання послуг №6375 від 30.09.2014 на суму 119,06 грн. (а.с. 22-23).

На виконання умов договору комісії, 30.09.2016 року позивачем було видано відповідачу рахунок-фактуру №26647 від 30.09.2014 на суму 23812,69 грн., з деталізованими розшифруваннями (а.с. 24-25).

Пунктом 1 додатку №1 до договору комісії передбачено, що розрахунковий період по договору встановлюється позивачем в рахунку-фактурі, виставленому позивачем відповідачу, строк якого не може бути меншим 7 (семи) днів.

Термін оплати вказується в рахунку-фактурі, але не може бути меншим 7 (семи) днів з моменту видачі рахунку (п. 5 додатку №1 договору комісії).

Порядок розрахунків по договору, згідно п. 3 додатку №1 договору комісії - відстрочка платежу.

Згідно п. 6 додатку №1 договору комісії, датою оплати суми заборгованості є дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок позивача. Нездійснення такої оплати в строки визначені в п.5 додатку №1 до договору комісії тягне за собою нарахування штрафних санкцій за прострочку платежу у відповідності з умовами договору комісії.

В рахунку №26647 від 30.09.2014 був зазначений строк оплати - до 15.10.2014. Отже, оплата згідно рахунку №26647 від 15.10.2014 повинна була бути здійснена відповідачем в строк до 15.10.2014.

Згідно акту звірки взаємних розрахунків, відповідач визнав заборгованість перед позивачем, за період роботи з 01.01.2013 по 26.04.2016, у розмірі 25029,52 грн., з яких - 22 593,52 грн. заборгованість згідно договору комісії.

Відповідачем вказана заборгованість була частково оплачена у розмірі 3500,00 грн. (платіжне доручення №176 від 28.04.2016 на суму 1500,00 грн. та платіжне доручення №306 від 11.07.2016 на суму 2000,00 грн.).

З метою досудового врегулювання спору, позивачем була направлена відповідачу претензія з вимогою оплатити заборгованість у добровільному порядку (вих. номер 2 від 02.11.2016), проте, позивач відповіді на претензію не отримав.

Враховуючи вищевказане, заборгованість відповідача перед позивачем станом на 30.12.2016 по договору комісії становить 19093,52 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

У відповідності зі статтею 173 Господарського кодексу України (далі - ГК України) та статтею 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший субєкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконати її обовязку.

Господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії (ч. 1 ст. 1013 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання по договору комісії на суму 19093,52 грн., а позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, доведеними доданими до матеріалів справи доказами та є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача суму нарахованих відсотків по договору комісії у розмірі 6324,42 грн. та суму інфляційного збільшення суми боргу по договору комісії у розмірі 12888,74 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно п. 13 параграфу 3 договору комісії, у випадку невиконання або неналежного виконання відповідачем свого обовязку з оплати рахунків у встановлені додатком №1 строки, відповідач зобовязується оплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також п'ятнадцять відсотків річних, рахуючи з дня наступного за днем в який повинна була надійти оплата .

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, період нарахування останнім вказаної суми річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про те, що відповідний розрахунок є вірним, та відповідає нормам чинного законодавства, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ФОП ОСОБА_1 (61168, АДРЕСА_1, ІПН 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Е100 Україна" (03179, м. Київ, пр. Перемоги, 123, ) - 19093,52 грн. основного боргу, 6324,42 грн. відсотків, 12888,74 грн. інфляційних та 1600,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України, рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення.

Повне рішення складено 06.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_3