КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа№ 910/2709/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Руденко М.А.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність № 4180 від 20.11.2015,

відповідача: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3

на ухвалу Господарського суду

міста Києва від 23.02.2017

у справі №910/2709/17 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом ОСОБА_3

до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк";

про зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернувся ОСОБА_3 з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" включити ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду і передати відомості про це до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з метою забезпечення виплати ОСОБА_3 його коштів, що знаходяться на рахунках в ПАТ "Дельта Банк".

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.02.2017 відмовлено у прийнятті позовної заяви ОСОБА_3 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" про зобов'язання вчинити певні дії на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України.

Оскаржувана ухвала суду мотивована тим, що з матеріалів позовної заяви, вбачається, що спір не стосується корпоративних відносин та не пов'язаний з діяльністю господарського товариства і оскільки позовну заяву пред'явлено фізичною особою (громадянином), яка не є суб'єктом господарювання, і у спорі, що належить не до корпоративних, а до цивільних спорів, така заява не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а віднесена до юрисдикції цивільного суду.

Не погодившись з винесеною ухвалою суду, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою в якій просив суд скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва від 23.02.2017 у справі №910/2709/17 та передати справу до Господарського суду м. Києва для розгляду по суті. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені у зв'язку з поданням апеляційної скарги.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2017, для розгляду апеляційної ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2017 у справі №910/2709/17 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Андрієнко В.В., судді Шапран В.В., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.03.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_3 прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 06.04.2017.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ГПК України, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Ухвали місцевого господарського суду оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення господарського суду лише у випадках, передбачених статтею 106 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 102 ГПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу місцевого господарського суду розглядається протягом п'ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

В судове засідання, яке відбулось 06.04.2017 не з'явився представник відповідача, причини неявки суду не повідомив, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, відповідно до повернення на адресу суду повідомлення про вручення поштового відправлення №048.

З метою не порушення та не обмеження скаржника у здійсненні прав, передбачених п. 1 ст. 6 § 1, ст. 8, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.97 N 475/97-ВР), та строків розгляду апеляційних скарг на ухвали суду, встановлених ч. 2 ст.102 ГПК України, колегія суддів вважає можливим, відповідно до ст. 75 ГПК України, здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника відповідача.

Представник позивача надав суду усні пояснення, стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 5 ст. 106 ГПК України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Статтею 103 ГПК України визначено, що апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право:

1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення;

2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення;

3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково;

4) змінити рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, громадянин ОСОБА_3 звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" про зобов'язання уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" включити ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду і передати відомості про це до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з метою забезпечення виплати ОСОБА_3 його коштів, що знаходяться на рахунках в ПАТ "Дельта Банк".

Позовна заява мотивована тим, що як вказував ОСОБА_3 на рахунках позивача, відкритих в ПАТ «Дельта банк» знаходились різні суми коштів. Відповідно, після запровадження тимчасової адміністрації та початку виплат гарантованих Фондом сум відшкодування банками-агентами позивач звернувся до банка-агента «Ощадбанк» з проханням виплати йому гарантованої суми коштів. Співробітники відділення «Ощадбанк» повідомили його про те, що він відсутній в переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду. Таким чином, не включенням ОСОБА_3 до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, порушено його право на виплату гарантованої суми у межах 200 000 грн.

Відмовляючи у прийнятті позовної заяви суд першої інстанції прийшов до висновку, що дана позовна заява не підлягає розгляду в господарських судах, з огляду на те, що правовідносини, з яких виник вищезазначений спір, не мають господарського характеру, а також склад учасників спору не відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Крім того, позовна заява не підвідомча господарським судам згідно приписів ст. 12 ГПК України.

Зазначені висновки місцевого господарського суду в оскаржуваній ухвалі відповідають обставинам справи, підтверджуються матеріалами справи, а також узгоджуються з нормами процесуального права, які судом правильно застосовані, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 21 ГПК України сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Так, відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Статтею 2 ГПК України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами:

підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів;

державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України;

прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави;

Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Господарський суд порушує справи про банкрутство за письмовою заявою будь-кого з кредиторів, боржника.

Згідно зі ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі, у тому числі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:

спорів про приватизацію державного житлового фонду;

спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов;

спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін;

спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів;

інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, склад учасників спору, визначений у позовній заяві, не відповідає приписам ст.1 ГПК України, крім цього позовна заява не підвідомча господарським судам згідно приписів ст. 12 ГПК України, оскільки не є справою про банкрутство.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Верховний Суд України у своїх висновках щодо спорів із Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, викладених, зокрема, в постанові від 09.11.2016 у справі № 6-2309цс16, зазначив наступне:

"Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (далі - Закон) установлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є суб'єктом управління майном, самостійно володіє, користується і розпоряджається належним майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії (у тому числі відчуження, передача в оренду, ліквідація), що не суперечать законодавству та меті діяльності Фонду.

Відповідно до статті 47 Закону уповноважена особа Фонду (кілька уповноважених осіб Фонду) визначається виконавчою дирекцією Фонду. До неї застосовуються правила та вимоги, визначені статтею 35 цього Закону. Рішення уповноваженої особи Фонду є обов'язковими для виконання працівниками банку, що ліквідується.

Уповноважена особа Фонду: 1) діє без довіреності від імені банку, що ліквідується; 2) звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; 3) виконує організаційно-розпорядчі функції для реалізації процедури ліквідації банку; 4) здійснює повноваження Фонду, визначені цим Законом та делеговані їй Фондом; 5) звітує про результати своєї роботи перед виконавчою дирекцією Фонду.

У даній справі спірні правовідносини виникли на підставі цивільно-правової угоди й в силу вимог закону саме на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в указаному спорі покладено обов'язок відшкодувати зазначені кошти від імені сторони правочину.

Згідно із частинами першою, другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд справ за КАС України або Господарським процесуальним кодексом віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Враховуючи вищезазначене, звернення позивача до суб'єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства, оскільки, позивач звернувся за захистом порушених прав, що виникли із цивільних відносин, а саме із цивільно-правової угоди, тому такий спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства".

Щодо посилань апелянта на постанову Верховного Суду України від 16.02.2016, то фактичні обставини даної справи суттєво відрізняються від фактичної обставини справи, за якою були надані висновки Верховним Судом України.

За таких обставин, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що ухвала Господарського суду міста Києва від 23.02.2017 у справі № 910/2709/17 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і підстав для її скасування не вбачається.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 23.02.2017 у справі № 910/2709/17 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/2709/17 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

М.А. Руденко