ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року Справа № 909/631/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Бакуліної С.В. (доповідач),
суддів :Яценко О.В., Ходаківської І.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали касаційної скаргиДержавного агентства лісових ресурсів України
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 23.01.2017
у справі№ 909/631/16
Господарського суду Івано-Франківської області
за позовомЗеленської сільської ради
доУкраїнського науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С. Пастернака
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне агентство лісових ресурсів України
проприпинення права користування земельною ділянкою

в судовому засіданні взяли участь представники :
від позивача: від відповідача: від третьої особи:не з'явились не з'явились Карманський В.Б. (дов. №71 від 30.12.2016)
В С Т А Н О В И В :

Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області (суддя Деделюк Б.В.) від 17.10.2016, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду (головуючий суддя - Якімець Г.Г., судді: Бойко С.М., Бонк Т.Б.) від 23.01.2017, у справі №909/631/16 позов Зеленської сільської ради задоволено в повному обсязі; припинено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,3000га, що надана Зеленською сільською радою відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд (Державний акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12.09.1996); стягнуто з відповідача на користь позивача 1378,00грн судового збору.

В касаційній скарзі Державне агентство лісових ресурсів України просить скасувати ухвалені по справі судові акти та прийняти нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: ст.ст.923, 141, 143 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ст.1 Закону України "Про державний контроль за використання та охороною земель", ст.43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

У відзиві на касаційну скаргу позивач заперечує проти її задоволення.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представника скаржника, який підтримав викладені в ній доводи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та правильність їх юридичної оцінки в рішенні місцевого та постанові апеляційного господарських судів, Вищий господарський суд України дійшов до висновку, що касаційну скаргу належить частково задовольнити з огляду на таке.

Зеленська сільська рада звернулась до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Українського науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С. Пастернака про припинення права користування земельною ділянкою площею 0,3000га, що надана відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд (Державний акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12.09.1996).

Позовні вимоги обґрунтовано невикористанням спірної земельної ділянки за цільовим призначенням відповідачем.

Судами встановлено таке.

Рішенням Зеленської сільської ради №24 від 28.05.1996 "Про виділення земельної ділянки під будівництво лісництва, службових та господарських приміщень" Українському науково-дослідному інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака надано земельну ділянку площею 0,300га.

Право Українського науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака на постійне користування земельною ділянкою площею 0,300га підтверджується Державним актом на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12.09.1996.

У вказаному акті зазначено, що землю надано у постійне користування для будівництва лісництва, службових та господарських приміщень.

Суди встановили, що земельна ділянка площею 0,300га в с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області Українським науково-дослідним інститутом гірського лісництва ім. П.С.Пастернака не використовується, на такій земельній ділянці відсутні будь-які будівлі, ділянка не обгороджена, засмічена твердими побутовими відходами та поросла бур'янами і чагарником.

Наведене було підтверджено актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 03.09.2015; актом земельно-узгоджувальної комісії Зеленської сільської ради від 14.04.2016; довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-зем) станом на 01.07.2015 (вих.№02-03/563 від 27.07.2015); листом директора Українського науково-дослідного інституту гірського лісництва ім. П.С.Пастернака за вих.№195/1-07 від 05.09.2014; листом управління державної архітектурно-будівельної інспекції Івано-Франківській області від 28.04.2016 року №886/1009/1.8/2016.

Вказані обставини стали підставою для звернення Зеленської сільської ради до господарського суду з позовом про припинення права користування земельною ділянкою площею 0,3000га, що надана відповідачу для будівництва лісництва, службових та господарських споруд (Державний акт на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12.09.1996), вимоги якого обґрунтовані приписами ст.141 ЗК України.

Вирішуючи спір у справі, попередні судові інстанції, встановивши, що земельна ділянка відповідачем фактично не використовується, а користування останньою тривалий час здійснює Зеленська сільська рада для проведення масових громадських заходів, зважаючи на розташування спірної земельної ділянки в центрі с. Зелена, дійшли висновку про наявність підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою відповідача.

Проте з такими висновками не можна погодитись з огляду на таке.

Частиною 1 ст.92 ЗК України передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Право постійного землекористування є безстроковим, на відміну від права оренди, і може бути припинене лише з підстав, передбачених ст.141 ЗК України, перелік яких є вичерпним.

Відповідно до ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Статтею 143 ЗК України передбачено, що підставою примусового припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Таким чином, наведені норми діючого законодавства встановлюють, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є саме використання особою землі не за цільовим призначенням, тобто з іншою метою, ніж та, для якої було надано землю, а не той факт, що земельна ділянка не використовується відповідачем у певний період часу (така правова позиція застосування приписів ст.143 ЗК України наведена у постанові Верховного Суду України від 20.05.2015 у справі №17/5007/1093/12).

Зазначеного вище суди не врахували, безпідставно ототожнили поняття "невикористання земельної ділянки за призначенням" та "використання земельної ділянки не за цільовим призначенням", у зв'язку з чим, дійшли передчасних висновків про задоволення позову виключно з підстав невикористання відповідачем спірної ділянки.

Крім того, в обґрунтування висновку про підставність позову, попередні судові інстанції послались на приписи ст.1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", яким визначено, що невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням - це невикористання земельної ділянки, крім реалізації науково обґрунтованих проектних рішень, або фактичне використання земельної ділянки, яке не відповідає її цільовому призначенню, встановленому при передачі земельної ділянки у власність чи наданні в користування, в тому числі в оренду, а також недодержання режиму використання земельної ділянки або її частини в разі встановлення обмежень (обтяжень).

Разом з тим, оскільки згідно акта на право постійного користування землею ІІ-ІФ №000435 від 12.09.1996 землю надано у постійне користування для будівництва лісництва, службових та господарських приміщень, попередні судові інстанції мали б оцінити обґрунтованість вимог відносно іншого визначення, що міститься у вказаній вище нормі, відповідно до якого, невикористання земельної ділянки, переданої під забудову, - порушення особою встановлених при передачі у власність або у користування земельної ділянки граничних термінів її забудови.

Втім, ні наявність/відсутність визначених граничних строків/термінів забудови земельної ділянки, ні обставини їх порушення, ні те, чим передбачений обов'язок відповідача встановити огороджувальний паркан навколо наданої у постійне користування земельної ділянки, і хто її засмічує твердими побутовими відходами, судами не досліджувалося, а тому висновок про порушення відповідачем порядку використання земельної ділянки залишився без належного обґрунтування.

Отже, як місцевий, так і апеляційний господарські суди припустились порушення приписів ч.1 ст.43 ГПК України стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, що відповідно до ч.1 ст.11110 ГПК України є підставою для скасування судових рішень у справі та направлення справи на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Згідно з п.3 ч.1 ст.1119 ГПК України порушення судами процесуальних норм, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору у справі та нез'ясування обставин, від яких залежить законність рішення, є підставою для скасування оскаржуваних судових актів та направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін і, в залежності від встановлених обставин, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119 - 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державного агентства лісових ресурсів України задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 та рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 17.10.2016 у справі №909/631/16 скасувати.

Справу №909/631/16 направити на новий розгляд до Господарського суду Івано-Франківської області.

Головуючий-суддя С. Бакуліна

Судді О. Яценко

І. Ходаківська