ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 р. Справа № 909/230/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Фрич М. М., секретар судового засідання Вакалюк А. М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

в особі Івано-Франківської філії

вул. Ак. Сахарова, 32, м. Івано-Франківськ, 76014

до відповідача: Департаменту соціальної політики виконкому

Івано-Франківської міської ради

вул. Грушевського, 29, м. Івано-Франківськ, 76004

про стягнення компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам в сумі 36 107,29 грн.

за участю:

від позивача: Машталер Л.К. - представник, (довіреність №984 від 12.12.2016 р.);

від відповідача: Шкандрій В.Б. - представник, (довіреність №156/45.20-08/17в від 20.01.2017р.)

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Івано-Франківської філії подало позов до Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради про стягнення компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам в сумі 36 107,29 грн.

Ухвалою суду від 24.02.2017 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справ і призначено розгляд справи на 14.03.2017 року. В судовому засіданні 14.03.2017 року судом оголошено перерву у розгляді справи до 23.03.2017 року, про що представники сторін були повідомлені. В судовому засіданні 23.03.2017 року судом оголошено перерву у розгляді справи до 11.04.2017 року, про що представники сторін були повідомлені.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, представник відповідача проти позову заперечив.

13.03.2017 року відповідач подав суду клопотання про припинення провадження у справі №572/45.1/14 від 13.03.2017 рок (вх. №3109/17 від 13.03.2017). В обґрунтування свого клопотання відповідача вказав, що позовна вимога про стягнення компенсації фактичних витрат середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період відноситься до передбачених частиною 2 ст. 17 КАС України вимог у спорах, які поширюються на юрисдикцію адміністративних судів. За твердженнями позивача, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема - це спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Також відповідач у своєму клопотанні вказав, що спірні правовідносини, які виникли між ПАТ "Укртелеком" в особі Івано-Франківської філії ПАТ "Укртелеком" та Департаментом соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради не є приватно - правовими і тому підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. З огляду на викладене, відповідач просить суд припинити провадження у справі.

Розглянувши вказане клопотання, суд вважає за правильне вказати таке.

Відповідно до ч.2 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1)спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; 7) спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації; 8) спори фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за виключенням спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю.

Предметом розгляду даної справи є стягнення компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам в сумі 36 107, 29 грн. В спірному випадку, суду не доведено публічно-правових характер спірних правовідносин, а також не доведено, що спірні правовідносини стосуються реалізації компетенції департаменту соціальної політики у сфері управління, а відтак, в суду є всі підстави вважати, що даний спір підлягає розгляду в господарських судах. З огляду на викладене, клопотання відповідача про припинення провадження у справі судом відхиляється, а справа розглядається по суті. Відхиляючи вказане клопотання відповідача, судом також взято до уваги судову практику.

13.03.2017 року відповідач подав суду клопотання про залучення співвідповідачів №572/45.1/14 від 13.03.2017 (вх.№3111/17 від 13.03.2017), у якому просить суд залучити до участі інших відповідачів департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Міністерство соціальної політики України. Своє клопотання відповідач обґрунтовує тим, що не виконав покладених на нього законом зобов`язань та не здійснив компенсацію фактичних витрат середнього заробітку працівникам призваним на військову службу під час мобілізації з вини головного розпорядника бюджетних коштів та відповідального виконавця бюджетної програми Міністерства соціальної політики та розпорядника нижчого рівня департаменту соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації.

З цього приводу слід вказати таке. Відповідно до ст.24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Розглянувши подане стороною клопотання про залученні відповідачів, суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до п.2 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації..., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105 головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики. Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім мм. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення). В спірному випадку, саме Департамент та районні (міські) управління соціального захисту населення є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до п.3 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації..., затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 р. № 105 бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу.

Оскільки, саме відповідач по справі є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня і саме на нього покладено обов`язок по компенсації виплат середнього заробітку мобілізованим працівникам, суд дійшов висновку, що підстави для залучення інших відповідачів, а саме департамент соціальної політики Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Міністерство соціальної політики України, - відсутні. Таким чином вказане клопотання задоволенню не підлягає.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив таке.

За словами позивача, ПАТ "Укртелеком" з метою виконання гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" в період з липня 2015 року по грудень 2015 року проводив у строки та розмірах встановлених законодавством виплати мобілізованим працівникам.

За словами позивача, він належним чином виконував свої обов`язки щодо збереження місця роботи, посади, середнього заробітку і виплати його у строки, визначені ст. 115 КЗпП України мобілізованим працівникам. Позивач стверджує, що відповідач зобов`язаний компенсувати ПАТ "Укртелеком" середній заробіток, виплачений мобілізованим працівникам в сумі 36 107, 29 грн.

Відповідач з позовними вимогами не погоджується, подав суду відзив №572/45.1-33/14 від 13.03.2017 року (вх.№4384/17 від 13.03.2017). У своєму відзиві відповідач вказав, що даний спір поширюється на юрисдикцію адміністративних судів. На думку відповідача спірні правовідносини не є приватно-правовими. Також відповідач зазначив, що ним не було виконано покладених на нього зобов`язань та не здійснено компенсацію фактичних витрат середнього заробітку по причині , що не було коштів у державному бюджеті і було відсутнє фінансування головним розпорядником бюджетних коштів та відповідального виконавця бюджетної програми - Міністерства соціальної політики.

Крім того, відповідач вказав, що позивачем не було вчасно подано звіти про фактичні витрати на виплату компенсації, які мали бути подані до 15 числа поточного місяця, за липень, листопад та грудень 2016 року і тому вини відповідача щодо відшкодування такої компенсації немає.

З огляду на викладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Виходячи з матеріалів справи та керуючись вимогами діючого законодавства, суд дійшов в спірному випадку наступних висновків.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Відповідно до ч.3 ст.119 Кодексу Законів про працю України (надалі - КЗпП України) та ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації (далі - мобілізовані працівники), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку із прийняттям на військову службу за контрактом" (далі - Порядок), визначено, що компенсація у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті.

Згідно п.4 Порядку, для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на компенсації з бюджету середнього працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби.

Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 1154 КЗпП України (п.6 Порядку).

Відповідно до розрахункових листків за липень 2015 року, листопад 2015 року, грудень 2015 року (а.с. 18-21) позивачем здійснено виплату середнього заробітку мобілізованим працівникам на загальну суму 36 107, 29 грн.

Відповідно до Звітів про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації... за липень 2015 року, листопад 2015 року та грудень 2015 року (а.с. 11-17) відповідача інформовано про таку виплату. Такі Звіти підписано директором, головним бухгалтером та погоджено військовим комісаром.

Доказів в підтвердження того, що відповідач виплатив компенсацію середнього заробітку мобілізованим працівникам суду не надано.

Заперечення відповідача щодо невчасного подання позивачем звітів про фактичні витрати на виплату компенсацій не можуть братися судом до уваги, оскільки подання таких звітів не у встановлені законодавством строки не звільняє відповідача по справі від компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам.

Заперечення відповідача про те, що ним не здійснено виплату компенсації середнього заробітку мобілізованим працівникам по причині відсутності відповідних бюджетних коштів не можуть братися судом до уваги з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

За таких обставин суд, дослідивши подані позивачем докази і на підставі цих доказів з урахуванням обставин по справі та діючого законодавства дійшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Згідно зі ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов`язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов`язаних з розглядом справи.

В силу статті 49 ГПК України, судові витрати слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 11, 509, 525, 526, 610, 617 Цивільного кодексу України, ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії", ст.119 Кодексу Законів про працю України, ст. 218 Господарського кодексу України, ст.ст. 32, 43, 44, 49, 82 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради /76004, м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, буд. 29, / на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Івано-Франківської філії /76014, м. Івано-Франківськ, вул. Ак. Сахарова, 32, / суму по компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам в розмірі 36 107 грн. 29 коп. (тридцять шість тисяч сто сім гривень 29 коп.) та судовий збір в сумі 1600 грн. 00 коп. (одна тисяча шістсот гривень 00 коп.).

Видати наказ після вступу рішення в законну силу.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.04.17

Суддя Фрич М. М.