РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017Справа №910/2424/17

За позовом Комунального підприємства Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія»

до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України»

про стягнення 33 438,00 грн.

Суддя Демидов В.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Педич Д.П. (дов. №689 від 05.05.15)

від відповідача: Ляхович С.О. (дов. № 23/1-ЮФ від 05.01.17);

Скрипцький О.М. (дов. №24-ЮФ від 05.01.17)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Комунальне підприємство Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» (надалі - позивач) з позовом до Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» (надалі - відповідач) про стягнення 33 438,00 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами договору про встановлення сервітуту № 0-01ZD00765/S від 01.09.2013 у визначений строк не сплачує грошові кошти за користування сервітутом, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 28 800,00 грн., за прострочення оплати якої нараховані пеня в сумі 2736, 69 грн., 1610,65 грн. - інфляційних втрат та 290,66 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2424/17 та призначено її розгляд на 28.02.2017.

28.02.2017 через загальний відділ Господарського суду міста Києва відповідач надав відзив на позовну заяву з доказами на підтвердження, наведених у ньому запереченнях. Так, у своєму відзиві відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення, мотивуючи свої заперечення тим, що 18.12.2015 ПТСКВП «Вагунтур» здійснило демонтаж та вивезення обладнання, про що було складено акт про припинення сервітуту, на підставі чого відповідач вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості з 01.04.2016 по 30.11.2016.

У процесі розгляду спору судом в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва.

09.03.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду від Комунального підприємства Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» надійшли письмові пояснення на відзив.

16.03.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник Комунального підприємства Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» подав клопотання з додатками.

16.03.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник Приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» подав додаткові пояснення.

06.04.2017 через відділ автоматизованого документообігу суду представник Комунального підприємства Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» подав письмові пояснення.

У судовому засіданні 06.04.2017 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з обставин, викладених у відзиві.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.04.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.09.2013 між позивачем (за договором - підприємство) та відповідачем (за договором - сервітуарій) було укладено договір № 0-01ZD00765/S про встановлення сервітуту, відповідно до п. 1.1 якого підприємство надає сервітуарію право обмеженого строкового платного користування частиною димової труби котельні та двох бетонних блоків для встановлення обладнання (згідно схеми, що є невід'ємною складовою даного Договору), контейнер розміром 2,5*3,75 м з технологічним обладнанням та антенно-фідерного господарства - на димовій трубі за адресою м Здолбунів вул. Фабрична 1.

Відповідно до п. 1.2 договору, цільове призначення: встановлення (прокладка) та експлуатації телекомунікаційного обладнання сервітуарія.

Згідно п. 1.3 договору, укладення цього договору не змінює у підприємства право господарського відання/оперативного управління на обтяжений сервітутом об'єкт. За підприємством залишається право володіння, користування та розпорядження, за винятком окремих обмежених прав користування, що складають зміст сервітуту.

Відповідно до п. 4.1 договору, плата за обмежене користування сервітутом встановлюється в місяць у розмірі 2640,00 грн. з ПДВ.

Згідно з п. 4.2 договору, нарахування плати за сервітут починається з дати підписання Акту про встановлення сервітуту та закінчується датою підписання Акту про припинення сервітуту включно.

Відповідно до п. 4.4 договору, плата за цим договором підлягає індексації відповідно до офіційно встановленого та оприлюдненого Держкомстатом України індексу інфляції. Індексація плати за кожний місяць здійснюється відповідно до офіційно оприлюдненого індексу інфляції за цей місяць.

Згідно з п. 4.5 договору, сума плати за Сервітут за попередній місяць сплачується сервітуарієм протягом перших 10 (десяти) банківських днів місяця, наступного за розрахунковим в сумі, виходячи з розміру плати за Сервітут на дату укладання договору з урахуванням індексу інфляції за попередній (звітний) місяць.

Відповідно до п. 5.1 договору, даний договір вступає в силу з 01 вересня 2013 року та діє до 31 серпня 2016 року включно.

Як встановлено судом, 01.09.2013 сторонами підписано Акт про встановлення сервітуту по Договору, відповідно до п. 1 підприємство надало Сервітуарію право обмеженого строкового платного користування частиною димової труби котельні, що знаходиться за адресою: Рівненська обл., м. Здолбунів, вул. Фабрична, 1.

01.04.2015 між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду до Договору, згідно якої п. 4.1 договору викладено в новій редакції, а саме:

« 4.1 розмір плати за обмежене користування сервітутом за місяць, за погодженням сторін складає 3600,00 грн.».

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач зазначає, що за період з 01.04.2016 по 30.11.2016 включно у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за користування сервітутом у розмірі 28 800,00 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення, мотивуючи свої заперечення тим, що 18.12.2015 ПТСКВП «Вагунтур» здійснило демонтаж та вивезення обладнання, про що було складено акт про припинення сервітуту, на підставі чого відповідач вважає безпідставним нарахування позивачем заборгованості з 01.04.2016 по 30.11.2016.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 401 Цивільного кодексу України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 3 ст. 403 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами статті 33 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

На підтвердження припинення користування сервітутом відповідачем надано суду акт про припинення сервітуту від 18.12.2015, який 08.02.2016 листом вих. № 18/ЗТУ/005 від 08.02.2016 надіслано позивачу цінним листом з описом вкладення, про що свідчить опис вкладення до цінного листа від 08.02.2016 та фіскальний чек поштової установи від 08.02.2016р. № 9379.

Суд відхиляє твердження відповідача про припинення сервітуту та інші заперечення, викладені у відзиві, з огляду на наступне.

Пунктом 4.2 договору визначено, що нарахування плати за Сервітут починається з дати підписання Акту про встановлення сервітуту та закінчується датою підписання Акту про припинення сервітуту включно.

Отже, враховуючи умови п. 4.2 договору та відсутність в матеріалах справи доказів припинення сервітуту, а саме підписаного сторонами Акту про припинення сервітуту, обов'язок відповідача здійснювати оплату згідно умов договору не припинено, а відтак, нарахування позивачем плати за користування сервітутом протягом періоду з 01.04.2016 по 30.11.2016 включно є обґрунтованим.

На час розгляду спору в господарському суді відповідачем не надано доказів повної оплати за користування сервітутом протягом періоду з 01.04.2016 по 30.11.2016 включно в сумі 28 800,00 грн., відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 28 800,00 грн. підлягає задоволенню.

Також, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 2736,69 грн., 3% річних у сумі 290,66 грн. та 1610,65 грн. - інфляційних втрат.

Відповідно до положень ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Умовами пункту 6.2 договору передбачено, що у випадку порушення сервітуарієм строків виконання грошових зобов'язань за цим договором він за вимогою Володільця сплачує на користь останнього неустойку у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у період, за який сплачується пеня. У разі, якщо прострочення здійснення платежу складає більше ніж 20 календарних днів, то за вимогою володільця сервітуарій сплачує останньому штраф в розмірі 10 % (відсотків) за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання. У разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність.

Відповідно до ч. 1. ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

У сфері господарювання, згідно з ч. 2 ст. 217 та ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, застосовуються господарські санкції, зокрема, штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Спеціальним законом, що регулює договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за невчасне виконання грошових зобов'язань, є Закон України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» від 22.11.1996р. № 543/96, відповідно до статті 3 якого, розмір пені за порушення грошового зобов'язання розраховується із суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, задовольняє позовні вимоги в цій частині в сумі 2 736,69 грн., відповідно до розрахунку позивача.

Крім того, згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

Таким чином, оскільки вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат ґрунтується на законних підставах (ст. 625 Цивільного кодексу України), а відповідач є таким що прострочив виконання грошового зобов'язання, тому позовні вимоги позивача в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі 290,66 грн. та 1610,65 грн. відповідно, згідно з розрахунком позивача, який є арифметично вірним.

Збитки від інфляції підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до уточненого розрахунку суду у розмірі 42,92 грн. (з урахуванням того, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, індексується з урахуванням даного місяця, а якщо з 16 по 31 число місяця, то розрахунок починається з наступного місяця (лист ВСУ від 03.04.1997р. №62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ»).

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Телесистеми України» (02154, м. Київ, бул. Русанівський, 7; ) на користь комунального підприємства Здолбунівської міської ради «Здолбунівкомуненергія» (35701, м. Здолбунів, вул. Шкільна, 40-а; ) основний борг у сумі 28 800,00 грн. (двадцять вісім тисяч вісімсот грн. 00 коп.), 2736,69 грн. (дві тисячі сімсот тридцять шість грн. 69 коп.) - пені, 290,66 грн. (двісті дев'яносто грн. 66 коп.) - 3% річних, 1610,65 грн. (одна тисяча шістсот десять грн. 65 коп.) - інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн. (одна тисяча шістсот грн. 00 коп.) Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 11.04.2017.

Суддя Демидов О.В.