ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року № 910/11210/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Стратієнко Л.В.
суддів Вовка І.В. Кондратової І.Д.
за участі представників: позивача: відповідача: 3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Гребеник Ю.В. не з'явився не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БУД-ВВВ"
на рішення та постановуГосподарського суду міста Києва від 30 серпня 2016 року Київського апеляційного господарського суду від 09 лютого 2017 року
у справі№ 910/11210/16
за позовомтовариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Дарниця"
до 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача:товариства з обмеженою відповідальністю "БУД-ВВВ" товариство з обмеженою відповідальністю "Фоззі - Фуд"
про стягнення 1 994 649,52 грн.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) 1 994 649,52 грн. безпідставно набутих відповідачем коштів внаслідок передачі ним в оренду приміщень, власником яких є позивач, за період з 21.03.2016 р. по 21.04.2016 р.

Рішенням Господарського суду м.Києва від 30.08.2016 року (суддя Стасюк С.В.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 року (головуючий - Майданевич А.Г., судді - Гончаров С.А., Гаврилюк О.М.), позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ "БУД-ВВВ" на користь ТОВ "Торговий дім "Дарниця" 1 994 649,52 грн. безпідставно набутих грошових коштів та судові витрати.

В касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи судом відхилено у зв'язку з відсутністю доказів поважності причин неявки відповідача в судове засідання

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено господарськими судами, 21.03.2013 між ТОВ "БУД-ВВВ" (орендодавець) та ТОВ "Сільпо ПДВПП" (орендар) укладено договір оренди нежитлових приміщень № 2298 (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору передбачено, що орендодавець передає, а орендар приймає відповідно до умов цього договору в строкове платне користування (оренду) нежитлові приміщення (в літ. А), а саме: з приміщення № 1 по приміщення № 54 групи приміщень №1 та приміщення № 1 групи приміщень № 7, загальною площею 2 787,7 м2, які розташовані за адресою: м. Київ, Харківське шосе, 144 "б".

Згідно з пунктом 1.2. договору майно належить на праві власності орендодавцю на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого Ханіною А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19.03.2013 року за реєстровим № 2280. Право власності орендодавця на майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав Ханіною А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 19.03.2013 року, номер запису про право власності: 384770, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна:0, згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.03.2013 року, індексний № 1376399.

Відповідно до п. 1.5. договору сторони погодили, що орендодавець на час дії договору надає орендареві право безперешкодного користування територією під будівлею (майном) та прилеглою територією разом з господарським двором, надалі разом - "прилегла територія", плата за користування якою в цілому входить до складу орендної плати.

Пунктом 2.4. договору передбачено, що майно буде передане орендарю для розміщення магазину.

Розмір орендної ставки в місяць за один квадратний метр орендованих приміщень складає 190,50 грн., без ПДВ, що на дату підписання договору становить 23 долари США 83 центи за офіційним курсом Національного банку України та включає в себе плату за користування майном та прилеглою територією (п. 3.1. Договору).

Пунктом 3.3. договору сторони погодили, що розмір орендної плати за місяць розраховується за наступною формулою: А1=(А0*А2+діюча ставка ПДВ)* (К1+К0), де:

А1 - розмір орендної плати на місяць в гривнях на момент платежу;

А0 - розмір орендної ставки за 1 кв.м. майна, зазначеної в гривнях в пункті 3.1. цього Договору;

А2 - площа майна, зазначена в пункті 1.1. цього Договору;

К0 - співвідношення курсу української гривні до курсу долара США, встановленого НБУ станом на дату укладення цього Договору, а саме: 7,993 грн. за 1 долар США;

К1 - співвідношення курсу української гривні до курсу долара США, встановленого НБУ станом на дату платежу.

Діюча ставка ПДВ означає суму податку на додану вартість, який визначається виходячи зі ставки податку, чинної на момент сплати відповідного платежу. Сторони беруть до уваги, що на дату укладення цього договору, ставка ПДВ становить 20 % від орендної плати. Сторони дійшли згоди, що у разі втрати орендодавцем протягом строку дії цього договору статусу платника ПДВ, для застосування у формулі, зазначеній у цьому пункті, діюча ставка ПДВ дорівнює 0.

Орендна плата буде сплачуватися орендарем на підставі актів виконаних робіт, підписаних сторонами не пізніше 20-го числа місяця, який слідує за місяцем, в якому було здійснено користування майном (п. 3.4. Договору).

25.03.2015 між ТОВ "БУД-ВВВ" (орендодавець) та ТОВ "Фоззі-Фуд" (орендар) укладено Договір про внесення змін до Договору оренди нежитлових приміщень № 2298 від 21.03.2013, відповідно до якого сторони погодили читати у тексті Договору оренди найменування, місцезнаходження, платіжні реквізити, а також будь-яку іншу інформацію, що стосується орендаря, в такій редакції як це зазначено відносно Товариства з обмеженою відповідальністю "Фоззі-Фуд" у преамбулі та реквізитах до цього Договору.

05.08.2011 Святошинським районним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі № 2-4127/10, яким за ТОВ "Торговий дім "Дарниця" було визнано право власності на нежитлові приміщення підвального та першого поверху, загальною площею 2 862,4 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 144-Б (літ. А), як на окремий об'єкт нерухомого майна.

Проаналізувавши рішення в судових справах, в межах яких розглядався корпоративний конфлікт позивача, суди прийшли до правильного висновку, що на час розгляду цього судового спору позивач є власником майна, переданого відповідачем в оренду.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Позивач спірне майно в оренду не передавав та нікого, в тому числі і відповідача, не уповноважував на передачу цього майна в оренду.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Суб'єктами в кондикційному зобов'язанні є, з одного боку, власник майна (титульний володілець), який у зобов'язанні має право вимоги та виступає кредитором, а з іншого, - набувач майна, який виступає боржником.

Оскільки саме відповідач, як орендодавець, отримував орендну плату за належне позивачу майну, то на підставі вищевказаної норми з нього підлягають стягненню як безпідставно одержані кошти орендної плати за період з 21.03.2016 р. по 21.04.2016 р.

Такі висновки суду грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Разом з тим, зазначаючи про те, що при здійсненні відповідних розрахунків доходів, що підлягають виплаті набувачем на користь потерпілого, необхідно враховувати те, що якщо доходи були одержані набувачем реально, то враховується розмір реальних доходів, підтверджених відповідними доказами про їх одержання; якщо ж набувач не одержував реальних доходів, хоча й міг одержати, або розмір доходів встановити неможливо, то слід виходити зі звичайних цін та/або розміру плати, що склалася на ринку аналогічних (максимально подібних) речей, товарів, робіт, послуг у відповідному регіоні, суди цих вимог при визначенні розміру безпідставно одержаних коштів, які підлягають стягненню на користь позивача, не врахували, та погодились з розрахунком позивача, викладеним у заяві про збільшення позовних вимог (а.с.148,т.1), здійсненим на підставі визначення орендної плати за формулою, викладеною в п. 3.3 договору.

При цьому суди не звернули увагу на те, що згідно вказаного пункту договору величина К1 - співвідношення курсу української гривні до курсу долара США, встановленого НБУ станом на дату платежу. Платіж згідно п.3.4 договору має здійснюватися не пізніше 20-го числа місяця, який настає за місяцем, в якому було здійснено користування майном.

Проте, позивачем при визначенні цієї величини був взятий курс долара США станом на 15.08.2016 р., що суперечить вказаній умові договору оренди.

Крім того, відповідачем в суді апеляційної інстанції були надані додаткові докази, які відповідно до вимог ч.1 ст. 101 ГПК України були прийняті судом апеляційної інстанції у зв'язку з тим, що відповідач обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Такими додатковими доказами є копія нотаріально посвідченого договору від 28.01.2016 року про внесення змін до спірного договору оренди та довідка ПАТ "Банк Восток".

Цим договором, зокрема, сторони на період з 01.01.2015 р. по 30.06.2016 р. встановили, що на виключення інших умов договору розмір орендної плати в місяць складає 4,7% відсотка доходу (виручки) орендаря від реалізації продукції , одержаного орендарем в магазині, розміщеному за адресою: м.Київ, вул. Харківське шосе, 144 "Б" , за місяць, в якому здійснювалося користування орендованими приміщеннями, проте не менше 1000000грн., з урахуванням ПДВ та включає в себе суму податку на додану вартість, плату за користування майном та прилеглою територією (п.3.17) (а.с.196,т.2).

Відповідно до довідки ПАТ "Банк Восток" від 05.12.016 р. 11.04.2016 р. на рахунок відповідача 11.04.2016 р. надійшла орендна плата у сумі 1 000 000 грн. (а.с.197,т.2).

Отже, виходячи з вимог ст. ст. 99, 101 ГПК України, суд апеляційної інстанції мав вирішувати спір з урахуванням вказаних доказів, взявши їх до уваги чи зазначивши мотиви їх відхилення.

Проте, в порушення вимог ст. 43 ГПК України в постанові суду апеляційної інстанції відсутня будь-яка правова оцінка цих істотних для справи доказів, адже відповідно до викладених вище міркувань суду ці докази свідчать про реально одержані відповідачем кошти у спірний період, які підлягають виплаті набувачем на користь потерпілого.

За таких обставин постанову суду апеляційної інстанції не можна визнати законною і обгрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню.

Разом з тим не може залишатися в силі і рішення місцевого господарського суду, оскільки прийняте без врахування всіх обставин, що мають істотне значення для справи.

При новому розгляді справи суду слід врахувати наведене, більш ретельно з'ясувати питання щодо розміру реально одержаних відповідачем доходів у спірний період від передачі належного позивачеві майна в оренду та, відповідно, розмір коштів, які підлягають стягненню з нього на користь позивача за правилами ст. 1212 ЦК України.

В залежності від встановленого, постановити законне і обгрунтоване рішення.

Що стосується решти доводів касаційної скарги (окрім неврахування судами при вирішенні справи зазначених вище доказів), то вони не грунтуються на вимогах норм процесуального права, оскільки підстави для залишення цього позову без розгляду відсутні, подані позивачем 22.08.2016 р додаткові письмові пояснення до позовної заяви за своїм змістом є заявою про збільшення позовних вимог і правильно були прийняті судом до розгляду, також відповідно до вимог ст. 49 ГПК України судом було вирішено питання про стягнення судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119- 11112 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "БУД-ВВВ" задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 30 серпня 2016 року та постанову Київського апеляційного господарського суду від 09 лютого 2017 року у справі за № 910/11210/16 скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду.

Головуючий, суддя Л. Стратієнко
Суддя І. Вовк
Суддя І. Кондратова