ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017 р. Справа №917/414/17

за позовом Північно - східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Північно - східного офісу Держаудитслужби в сумській області, Покровська площа, 11, м.Суми, Сумська область, 40000

до Квартирно-експлуатаційного відділу м.Полтава, вул. Сінна, 36, м.Полтава, Полтавська область, 36039

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний ліцей - інтернат з посиленою військово-фізичною підготовкою "Кадетський корпус" імені І.Г.Харитоненка, вул.Герасима Кондратьєва, 165, м.Суми, 40021

про стягнення 94 987,94 грн.

Суддя Киричук О.А.

Представники :

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 20-25-26/2100 від 22.03.2017 р

від відповідача: ОСОБА_2, дов. № 1 від 03.01.2017р.

від третьої особи: не з»явився

Розглядається позовна заява про стягнення збитків (незаконної оплати на користь відповідача коштів за фактично не отримані в 2012-2013р. послуги з теплопостачання) у розмірі 94 987,94 грн.

Позов обґрунтовано тим, що в результаті завищення площі опалювальних приміщень третьою особою на користь відповідача зайво сплачені кошти. Вказане встановлено ОСОБА_1 ревізії від 28.04.2015р. № 03-06/03.

Відповідач у запереченнях на позовну заяву проти позову заперечив, посилаючись на його необгрунтованість та незаконність (вх. № 4205 від 28.03.2017р.)

Представник позивача в судовому засіданні наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечив за обґрунтуванням, наведеним у позовній заяві.

В судовому засіданні суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

Відповідно до п. 1.2.1.1 Плану роботи Державної фінансової інспекції в Сумській області на I квартал 2015 р. та Державною фінансовою інспекцією в Сумській області проведено виїзну ревізію фінансово-господарської діяльності третьої особи за період з 01.06.2012р. та 28.02.2015р.

За результатами проведеної ревізії складено акт ревізії від 28.04.2015 р. № 03-06/03, в якому встановлено порушення, яке полягає в тому, що в результаті завищення площі опалювальних приміщень в 2012-2013р. третьою особою на користь відповідача зайво сплачені кошти у розмірі 94 987,94 грн.

З метою усунення виявлених порушень, на підставі п. 7 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю" від 26.01.1993 р. № 2939-XII (далі - Закон № 2939 - XII), третій особі було направлено вимогу від 08.06.2015 р. № 18-03-14-14/3403 про усунення виявлених ревізією порушень у відповідності до вимог чинного законодавства в строк до 03.07.2015р.

Третя особа своїми листами від 10.08.2015р. № 99 та від 03.12.2015р. інформувала, що готується позов до суду з питань відшкодування збитків, однак вказаних дій вжито не було, листом від 08.08.2016р. третя особа повідомила про відмову у відшкодуванні порушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 2939 - XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими до виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Пункти 10 та 13 ст. 10 Закону № 2939 - XII встановлюють право органу державного фінансового контролю при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначити їх розмір у встановленому законом порядку, а також звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

На момент звернення до суду третьою особою не виконано вимогу "Про усунення порушень законодавства".

Позивач вказує, що відповідач 94 987,94 грн. оплати за фактично не отримані в 2012-2013р. послуги з теплопостачання не повернув, доказів сплати вказаних коштів суду не надав, тому він звернувся до суду з позовом про стягнення збитків, в межах наданих йому повноважень чинним законодавством.

Здійснення Держаудитслужбою державного фінансового контролю з використання бюджетних коштів, врегульовано Законом України від 26.01.1993 № 2939-ХІІ «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-ХІІ), а також Положенням про Державну аудиторську службу в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 р. № 43 (далі -Положення № 43).

Так, у відповідності до статті 2 Закону № 2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Згідно з Положенням № 43 Державна аудиторська служба України (далі -Держаудитслужба) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходи щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів (підпункт 9 пункту 4 Положення № 43).

Відповідно до пункту 6 Положення № 43 Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства.

Також, Положенням № 43 установлено, що у разі, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держаудитслужба має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими органу державного фінансового контролю надано право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно зі статтею 15 Закону № 2939-ХП законні вимоги службових осіб державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

Враховуючи вищезазначене вбачається, що до повноважень Держаудитслужби віднесено фінансовий контроль за використанням коштів державного та місцевого бюджетів, та, у разі виявлення порушень законодавства, право на пред'явлення обов'язкових до виконання вимог щодо усунення таких порушень. Відшкодування збитків, виявлених під час здійснення фінансового контролю, може бути зазначено у вимозі, проте їх відшкодування (стягнення) відбувається в судовому порядку за позовом органу фінансового контролю.

Аналогічні позиції викладені у постановах Верховного суду України у справі №21-40а14 від 15.04.2014, № 21-63а14 від 15.04.2014.

У зв'язку з цим, суд прийшов до висновку, що позивач обґрунтовано звернувся до господарського суду з позовом про стягнення збитків, оскільки перевірений позивачем розпорядник коштів не усунув виявлені в ході перевірки порушення, а саме не звернувся з відповідним позовом до одержувача коштів, які склали суму збитків.

Притягнення до відповідальності у вигляді стягнення збитків можливо лише при наявності передбаченим законом умов. Зокрема, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування в грошовій сумі у повному обсязі.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України підставою для господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин, у т.ч. у вигляді відшкодування збитків, є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включається, зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною (ст. 224 Господарського кодексу України).

Крім того, відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Обов'язок по відшкодуванню збитків настає для суб'єктів господарювання у разі порушення господарського зобов'язання в результаті неналежного виконання (або невиконання) умов договору (ст. ст. 224, 225 Господарського України, ст. 623 Цивільного кодексу України) або внаслідок завдання шкоди без договірних правовідносин (глава 82 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, закріпленим у ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді відшкодування заподіяних ним збитків є наявність складу правопорушення: протиправна поведінка особи, шкода, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків. При цьому чинне законодавство передбачає принцип вини контрагента або особи, яка завдала шкоду, як підставу для відшкодування заподіяних збитків (шкоди): за приписами ч. 2 ст. 1166 Цивільного кодексу України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд зазначає, що звертаючись із даним позовом позивачем розмір заявлених до стягнення збитків в сумі 94 987,94 грн. визначено, виходячи з факту здійснення надмірної сплати в результаті завищення площі опалювальних приміщень в 2012-2013р.

Проте, під час розгляду справи позивачем не доведено належними та допустимими доказами весь склад правопорушення, необхідного для настання цивільноправової відповідальності виконавця, а саме наявності причинно-наслідкового зв'язку між заподіяними збитками та діями відповідача.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами між Кадетським корпусом та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтава укладено договір від 30.11.2012 № 43 «Про закупівлю послуг з теплопостачання за державні кошти», яким Відповідач (Квартирно - експлуатаційний відділ м. Полтава) зобов'язується у жовтні-грудні 2012 року надавати послуги з теплопостачання Споживачу (Кадетському корпусу) відповідно до розрахунку (додаток №1 до договору), а Споживач прийняти і оплатити вартість наданих послуг з теплопостачання (згідно ДК 40.30.1 - послуга з постачання водяної пари і гарячої води) Виконавцю, при цьому вказано опалювальну площу приміщень - 16400,00 кв.м.

В подальшому, між Кадетським корпусом та Квартирно-експлуатаційним відділом м.Полтава укладено договір від 26.03.2013 №19/1 «Про закупівлю послуг з теплопостачання за державні кошти», яким Учасник (Квартирно-експлуатаційний відділ м.Полтава) зобов'язується в 2013 році надати Замовникові (Кадетському корпусу) послуги, зазначені в інформації про застосування процедури закупівлі в одного Учасника, а Замовник зобов'язується прийняти і оплатити такі послуги (згідно ДКПП 35.30.1 - пара та гаряча вода, постачання пари та гарячої води. Також, в договорі вказано опалювальну площу приміщень - 16400,00 кв.м.

Після цього, між Кадетським корпусом (в особі начальника ОСОБА_3І.) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтава (в особі начальника ОСОБА_4В.) укладено договори від 14.07.2014 №32 та від 18.12.2014 №68 «Про закупівлю послуг з теплопостачання за державні кошти», якими Виконавець (Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтава) зобов'язується в 2014 році надавати послуги з теплопостачання Споживачу (Кадетському корпусу), а Споживач прийняти і оплатити вартість отриманих послуг (згідно ДКПП 35.30.1 - пара та гаряча вода, постачання пари та гарячої води. Слід зазначити, що договором визначено опалювальну площу приміщень в розмірі 14834,90 кв.м.

Таким чином, починаючи з 2014 року опалювальну площу приміщень було зменшено на 1565,10 м. кв. (з 16400,00 до 14834,90 кв.м.).

Відповідно до пункту 3 частини 1 ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Частина 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд зазначає, що укладання сторонами по справі договорів про закупівлю послуг з теплопостачання за державні кошти, дії сторін по виконанню їх умов, у тому числі проведення відповідних оплат третьою особою відповідачу у відповідності до умов договору, є підтвердженням того, що договори виконані сторонами.

На час розгляду даної справи відомості про те, що договори є розірваними або визнаними недійсними у судовому порядку суду не надані, в тому числі з підстав завищення опалювальної площі приміщень, у зв'язку з чим, в силу вимог ст. 204 Цивільного кодексу України презюмується правомірність цього Договору в цілому, в тому числі і в частині умови щодо розміру опалювальної площі приміщень.

Також, суду не надані докази зміни умов Договору щодо узгодженої сторонами опалювальної площі приміщень.

За даних обставин, оскільки позивачем не доведено існування розбіжностей між вартістю наданих відповідачем послуг з теплопостачання третій особі та розміром здійснених останнім оплат, суд доходить до висновку про дотримання сторонами умов договору, в тому числі щодо оплати вартості отриманих послуг.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач в якості підстав для задоволення позовних вимог посилається на вищезазначений акт ревізії акт ревізії від 28.04.2015 р. № 03-06/03, в якому встановлено порушення, яке полягає в тому, що в результаті завищення площі опалювальних приміщень в 2012-2013р. третьою особою на користь відповідача зайво сплачені кошти у розмірі 94 987,94 грн.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Суд наголошує, що обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання договорів про закупівлю послуг з теплопостачання за державні кошти у 2012р. та 2013р. та/ або окремих його положень суду не надано.

При цьому суд зазначає, що акт перевірки (ревізії) це документ про результати проведеної перевірки (ревізії), який є носієм дій з фінансового контролю та інформації про виявлені недоліки.

Відповідно до п. 6.2 роз'яснень Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визначенням недійсними актів державних чи інших органів" від 26.01.2000р. №02-5/35 акти ревізії та документальних перевірок не мають обов'язкового характеру та не можуть оспорюватися в суді.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 10.09.2013 р. у справі №21-237а13 зазначив, що акт перевірки не є рішенням субєкта владних повноважень, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обовязків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Судом врахована правова позиція Верховного Суду України, наведена в Постанові від 22.01.2013 р. № 3-69гс13, відповідно до якої виявлені ревізією порушення не можуть впливати на умови спірних договірних відносин і не можуть їх змінювати.

Тобто, в даному випадку, посилання на акт ревізії від 28.04.2015 р. № 03-06/03 як на підставу для задоволення позовних вимог, є необґрунтованим, оскільки виявлені контролюючим органом порушення не можуть впливати на умови укладених між сторонами договорів і не можуть їх змінювати.

Аналогічна правова позиція щодо правової природи акту ревізії також визначена у постанові Вищого господарського суду України від 29 липня 2015 року у справі № 904/5130/14.

Враховуючи вищевикладене, суд не розцінює вказаний акт ревізії як належний та допустимий доказ на підтвердження завищення площі опалювальних приміщень в 2012-2013р., оскільки встановлені підрозділами державної фінансової інспекції при проведенні контрольних заходів факти підлягають доказуванню стороною та оцінці судом на загальних підставах за правилами, встановленими чинним господарським процесуальним кодексом України.

В ході розгляду справи, позивач не довів, що з боку відповідача вчинялися будь-які незаконні дії при отриманні коштів у розмірі 94 987,94 грн. Будь-яких порушень відповідачем не було встановлено і в ході проведення ревізії.

Таким чином, відсутня вина відповідача в завданні збитків звільняє його від відповідальності, тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 10.04.17 р.

Суддя Киричук О.А.