ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

10.04.2017 Справа № 904/2891/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "МАКСІМЕТ", м. Сєвєродонецьк, Луганська область

до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ", м. Дніпро

про стягнення 87 051,13 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (дов. б/№ від 01.02.2017)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "МАКСІМЕТ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" про стягнення 87 051,13 грн. з яких: 74610,00 грн. основної заборгованості, 864,65 грн. 3 % річних, 3581,28 грн. інфляційних втрат, 7995,20 грн. пені.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №61/104 від 01.07.2015, в частині повного та своєчасного розрахунку за отриманий товар.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 20.03.2017, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 10.04.2017.

05.04.2017 позивач подав через канцелярію суду заяву про долучення документів до матеріалів справи.

10.04.2017 представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача відзив на позов не надав, у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.31). Про причини неявки суду не повідомив.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 10.04.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "МАКСІМЕТ" (постачальник-позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (покупець-відповідач) було укладено договір поставки № 61/104, за умовами якого постачальник зобов'язується в порядку і терміни, встановлені договором, передати у власність покупцеві продукцію, в певній кількості, відповідної якості і по цінах, що вказані в специфікаціях, а покупець зобов'язується прийняти продукцію і сплатити її на умовах, визначених у договорі (а.с.7-10).

У пунктах 11.1. та 11.2. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявила про своє бажання розірвати договір, даний договір вважається пролонгованим на 1 рік.

Відповідно до п. 1.2. договору, кількість, асортимент та ціни продукції, що поставляється, вказуються у специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору.

Загальна кількість продукції, що постачається за договором, визначається як наростаюча кількість по всіх поставках, проведених згідно оформлених специфікацій і накладних (п. 1.3. договору).

Згідно з п. 2.1. договору загальна сума договору визначається як наростаюча сума по всіх поставках, проведених протягом всього терміну дії договору.

У п. 3.1. договору сторони визначили, що покупець розраховується за продукцію згідно умов, що вказуються в специфікаціях.

25.05.2016 між позивачем та відповідачем було підписано специфікацію №2, в якій сторони обумовили найменування товару - брухт чорних металів вид 55,506 ДСТУ 4121-2002, кількість товару - 40,000 т., вартість товару - 184000,00 грн. (а.с.11).

В п. 3 специфікації сторони визначили умови розрахунків, а саме: не пізніше 5 банківських днів з дати постачання за поставлену партію продукції.

19.10.2016 на виконання умов укладеного договору позивач поставив відповідачу товар (металобрухт чавунний вагою 16580 кг) на загальну суму 74610,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи акт приймання металів чорних (вторинних) від 19.10.2016 (а.с.12), товарно-транспортна накладна №55 від 19.10.2016 (а.с.13), податкова накладна №36 від 20.10.2016 (а.с.14).

Відповідач за отриманий товар з позивачем не розрахувався.

З метою досудового врегулювання спору, 13.03.2017 позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості (а.с.17-20). Вказана вимога була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Отже, товар на суму 74610,00 грн. залишився неоплаченим відповідачем, що і є причиною виникнення цього спору.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме: актом приймання металів чорних (вторинних) від 19.10.2016 (а.с.12), товарно-транспортною накладною №55 від 19.10.2016 (а.с.13), податковою накладною №36 від 20.10.2016 (а.с.14).

З огляду на умови п.3 специфікації №2 від 25.05.2016 до договору, строк оплати товару є таким, що настав.

Доказів оплати поставленого позивачем товару, матеріали справи не містять.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 74 610,00 грн. підлягають задоволенню.

Також, на підставі ст. 625 ЦК України, за неналежне виконання грошових зобов'язань, позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 27.10.2016 по 16.03.2017 у розмірі 864,65 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3581,28 грн. за період з листопада 2016 по лютий 2017 включно.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Перевіривши розрахунки інфляційних та 3% річних, судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 864,65 грн. та інфляційних втрат у сумі 3581,28 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також, позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 7995,20 грн. за період з 27.10.2016 по 16.03.2017. З цього приводу суд зазначає таке.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частин 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 7.4. договору, за невчасну сплату поставленої продукції, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент нарахування, від суми несплаченої в строк продукції за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені, судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у сумі 7995,20 грн. є обґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при задоволені позову судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "ДНІПРОВАЖМАШ" (49000, м. Дніпро, вул. Сухий острів, буд. 3, код 0168076) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "МАКСІМЕТ" (93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Механізаторів, 1, код 35079231) заборгованість у розмірі 74610,00 грн., 864,65 грн. 3 % річних, 3581,28 грн. інфляційні втрати, 7995,20 грн. пені та 1600,00 грн. судового збору, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.04.2017

Суддя ОСОБА_2