РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2017Справа №910/29646/15
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро"

до Публічного акціонерного товариства "Златобанк"

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсною додаткової угоди

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Чирський Ю.В., за довіреністю;

від відповідача: Церанюк І.С., за довіреністю ;

від третьої особи-1: Леонов Ю.М., за довіреністю;

від третьої особи-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" (далі - ТОВ "Лотуре-Агро", Позивач) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (далі - ПАТ "Златобанк", Відповідач) про визнання недійсною додаткового договору № 2 до кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2013 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2013 році ТОВ «Лотуре-Агро» у законний спосіб не було проведено Загальні збори учасників ТОВ «Лотуре-Агро» на яких прийнято рішення про попереднє погодження правочину про збільшення ліміту кредитування від ПАТ «Златобанк» до 65 000 000,00 грн., що свідчить про те, що генеральний директор товариства ОСОБА_6 не мав необхідний обсяг цивільної дієздатності на уповноваження ОСОБА_7, на укладення Додаткового договору № 2 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2015 року, а отже Додаткова угода № 2 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2015 є недійсною.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача було залучено К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед (далі - Компанія, Третя особа).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 року, позов ТОВ "Лотуре-Агро" задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України 31.01.2017 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Златобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 року у справі № 910/29646/15 скасовано повністю, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду.

Скасовуючи прийняті у справі судові рішення, суд касаційної інстанції вказав, що розглядаючи даний спір, суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 4-7, 34, 43, 82 Господарського процесуального кодексу України, не проаналізувавши належним чином усіх обставин справи і, зокрема, про те, що додатковий договір № 2 до кредитного договору №113/1/13-KL було укладено ще 19.04.2013 року, а з даним позовом до суду ТОВ "Лотуре-Агро" звернулося тільки в листопаді 2015 року, тобто - понад два роки, і вказана додаткова угода виконувалась сторонами, дійшов передчасних висновків про наявність правових підстав для задоволення даного позову.

При цьому, в порушення приписів вищевказаних процесуальних норм, суд першої інстанції, з посиланням на положення ст. 241 Цивільного кодексу України, обмежився тільки встановленням та аналізом обставин щодо неправомірності підписання додаткової угоди представником ТОВ "Лотуре-Агро", не приділивши при цьому уваги саме обставинам виконанню спірної додаткової угоди, що також має значення для повного, об'єктивного і правильного вирішення спору, і на чому наполягав у своїх доводах та запереченнях і ПАТ "Златобанк", що однак, фактично, так і не досліджувалось судом.

Разом з тим, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, який, відповідно до положень ст.ст. 99 та 101, 111-12 Господарського процесуального кодексу України, під час перегляду судових рішень в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції та здійснює за наявними у справі і додатково поданими доказами повторний розгляд справи, в порушення вимог ч. 1 ст. 4-7 Господарського процесуального кодексу України, щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи, та ч. 1 ст. 43 цього ж Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, також не приділив у повній мірі уваги вимогам вищезазначених норм матеріального права та обставинам справи, щодо виконання спірної додаткової угоди та наступного схвалення її компанією, тим самим припустився тих же порушень, що і суд першої інстанції.

Зокрема, дійшовши формального висновку про те, що сторонами не надано суду належних та допустимих доказів подальшого схвалення Позивачем додаткового договору № 2 до кредитного договору, не врахував те, що положення ст. 34 Господарського процесуального кодексу України слід застосовувати у взаємозв'язку з ч. 1 ст. 43 цього Кодексу, цим самим, фактично, ухилившись від витребування необхідних для вирішення даної справи доказів.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/29646/15 передано для розгляду судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 справу № 910/29646/15 було прийнято до свого провадження суддею Грєховою О.А., розгляд справи призначено на 06.03.2017.

16.02.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед в якості третьої особи з самостійними вимогами на предмет даного спору, про визнання недійсним Додаткового договору № 2 від 12.06.2013 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 було прийнято до розгляду позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору - К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед з вимогами до Публічного акціонерного товариства "Златобанк" про визнання недійсним Додаткового договору № 2 від 12.06.2013 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2013.

Позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору обґрунтовані тим, що укладенням від імені ТОВ «Лотуре-Агро» 12.06.2013 Додаткового договору № 2 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2013 порушено право Компанії К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед на управління ТОВ «Лотуре-Агро», оскільки згода Компанії К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед, як одноособового учасника ТОВ «Лотуре-Агро», на укладення такого правочину була обов'язковою.

02.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача були подані письмові пояснення.

03.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про призначення колегіального розгляду справи та про залучення до участі у справі третіх осіб.

У судове засідання 06.03.2017 представники позивача та третьої особи з'явились, представник відповідача не з'явився.

У судовому засіданні 06.03.2017 судом розглянуто клопотання відповідача про призначення колегіального розгляду даної справи та вирішено в його задоволенні відмовити.

За результатами розгляду у судовому засіданні 06.03.2017 клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третіх осіб, суд його задовольнив частково, залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в частині залучення до участі у справі ОСОБА_7 та ОСОБА_6, суд відмовив у його задоволенні.

Враховуючи те, що представник відповідача у судове засідання 06.03.2017 не з'явився, а також у зв'язку із невиконання відповідачем вимог ухвал Господарського суду міста Києва від 10.02.2017 та від 20.02.2017 та залученням до участі у справі третьої особи, розгляд справи було відкладено на 03.04.2017.

22.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

31.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позову заяву третьої особи, в якому зазначив, що у взаємовідносинах із ТОВ «Лотуре-Агро» було дотримано розумної обачності при укладенні Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 до Кредитного договору № 113/1/13-KL від 19.04.2015, оскільки при укладенні Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 від імені ТОВ «Лотуре Агро» діяв ОСОБА_7, який на підтвердження своїх повноважень надав довіреність від 16.04.2013 та Протокол № 279 від 06.06.2013.

03.04.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником третьої особи-2 було подано письмові пояснення по суті позову.

У судове засіданні 03.04.2017 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача у судовому засідання надав усні пояснення по суті спору, проти позовів позивача та третьої особи заперечив.

Представник третьої особи-1 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник третьої особи-2 у судове засідання не з'явився.

Приймаючи до уваги п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час і місце проведення наступного судового засідання, тому судом з урахуванням вимог ст. ст. 42, 43 ГПК України створені всі необхідні умови для вирішення спору на принципах змагальності, рівності учасників процесу перед законом. Зважаючи, що неявка повноважних представників третіх осіб не перешкоджає розгляду спору по суті, суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 03.04.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

19.04.2013 між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (далі - банк, кредитодавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» (далі - позичальник, боржник, позивач) було укладено Кредитний договір № 113/1/13-KL, відповідно до якого, кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови цього договору.

12.06.2013 між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013, згідно пункту 1 якого сторонами було вирішено викласти пункт 1.3 Кредитного договору від 19.04.2013 у новій редакції, чим збільшено ліміт кредитування до розміру 65 000 000,00 гривень.

Додаткова угода № 2 від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" підписана в особі ОСОБА_7, який діяв на підставі довіреності від 16.04.2013 та протоколу № 278 від 28.05.2013 загальних зборів учасників товариства.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання додаткової угоди до договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсною Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 про внесення змін до Кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013, позивач та третя особа-1 посилаються на те, що оспорюваний правочин з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» було підписано не уповноваженою на те особою, оскільки у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців містилось обмеження прав директора згідно статуту, яким передбачено обов'язковість надання загальними зборами товариства згоди на укладання правочину, який збільшує заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» за кредитним договором. Проте, за твердженнями позивача та третьої особи-1, таке рішення загальними зборами ТОВ «Лотуре-Агро» не приймалось, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» та Компанії К.М. Лотуре-Агро Холдинг Лімітед не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 1 ст. 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з ч. 3 ст. 92 вказаного Кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

За приписами ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

У ст. 58 Закону України «Про господарські товариства», ст.145 Цивільного кодексу України зазначено, що вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників.

Статтями 41 та 59 Закону України «Про господарські товариства» передбачено, що до компетенції загальних зборів належить: визначення основних напрямів діяльності акціонерного товариства і затвердження його планів та звітів про їх виконання; внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу; обрання і відкликання членів наглядової ради; утворення і відкликання виконавчого та інших органів товариства; затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, затвердження звітів і висновків ревізійної комісії, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів) з урахуванням вимог, передбачених цим та іншими законами, визначення порядку покриття збитків; створення, реорганізація та ліквідація дочірніх підприємств, філій та представництв, затвердження їх статутів та положень; винесення рішень про притягнення до майнової відповідальності посадових осіб органів управління товариства; затвердження правил процедури та інших внутрішніх документів товариства, визначення організаційної структури товариства; вирішення питання про придбання акціонерним товариством акцій, що випускаються ним; визначення умов оплати праці посадових осіб акціонерного товариства, його дочірніх підприємств, філій та представництв; затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства; прийняття рішення про припинення діяльності товариства, призначення ліквідаційної комісії, затвердження ліквідаційного балансу; прийняття рішення про обрання уповноваженої особи акціонерів для представлення інтересів акціонерів у випадках, передбачених законом; встановлення розміру, форми і порядку внесення учасниками додаткових вкладів; вирішення питання про придбання товариством частки учасника;виключення учасника з товариства; визначення форм контролю за діяльністю виконавчого органу, створення та визначення повноважень відповідних контрольних органів. Статутом товариства до компетенції загальних зборів можуть бути віднесені й інші питання.

За змістом положень ч. 1 ст. 62 Закону України «Про господарські товариства», ч.2 ст. 145 Цивільного кодексу України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Дирекція (директор) вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників. Загальні збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції дирекції (директора). Дирекція (директор) підзвітна загальним зборам учасників і організує виконання їх рішень. Дирекція (директор) не вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства. Дирекція (директор) діє від імені товариства в межах, встановлених даним Законом та установчими документами. Генеральний директор має право без довіреності виконувати дії від імені товариства. Інші члени дирекції також можуть бути наділені цим правом.

Відповідно до ст. 9 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» управління товариством здійснюється загальними зборами учасників (вищий орган) та дирекцією (виконавчий орган). Вищим органом управління є загальні збори учасників. Вони складаються з учасників товариства або призначених ними представників. Загальні збори учасників можуть приймати рішення з будь-яких питань діяльності товариства. До виключної компетенції учасників належить, в тому числі, призначення і звільнення з посади генерального директора (голови дирекції) товариства; попереднє погодження будь-яких правочинів, що передбачають збільшення боргу товариства (включаючи, але не обмежуючись, шляхом укладання договорів позики або кредиту, лізингу, в тому числі, фінансового лізингу) на суму, що перевищує дозволену затвердженим бюджетом товариства на поточний період на 5% і більше.

Частиною 12 ст. 9 статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» передбачено, що генеральний директор (голова дирекції) здійснює оперативне керівництво товариством і вирішує питання поточної діяльності товариства. З урахуванням обмежень, встановлених договором, директор, в тому числі, видає довіреності.

З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що станом на момент укладення оспорюваної Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 директором позивача був ОСОБА_6 (згідно статуту).

У преамбулі Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 вказано, що стороною 2 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» в особі ОСОБА_7, що діє на підставі довіреності від 16.04.2013 та протоколу № 278 від 28.05.2013.

Довіреністю від 16.04.2013 Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» уповноважено ОСОБА_7 представляти інтереси позивача з питань, пов'язаних з укладанням та підписанням Кредитного договору з лімітом кредитування у розмірі до 60 000 000,00 грн. зі сплатою процентів у розмірі не більше 25 % річних, строком на 12 місяців; договір застави; будь-яких додаткових угод та доповнень до вищезазначених договорів.

Для чого, ОСОБА_7 надано право: подавати та одержувати будь-які заяви, документи, договори, угоди, довідки пояснення, інформацію, ставити підпис від імені Товариства на вищевказаних договорах та будь-яких додаткових угоди та доповненнях, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності.

Судом також встановлено, що протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Лотуре-Агро» № 278 від 28.05.2013 були прийняті рішення щодо передання в заставу банку майнових прав на майбутній врожай в якості забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Лотуре-Агро» за Кредитним договором № 113/1/13-KL від 19.04.2013.

Отже, дане рішення не стосувалося укладення ТОВ «Лотуре-Агро» Додаткової угоди до Кредитного договору, якою би збільшувався ліміт кредитування.

При цьому, як зазначено сторонами, вказаний протокол в тексті додаткової угоди зазначений помилково, замість протоколу № 279 від 06.06.2013.

Як встановлено судом, 06.06.2013 були проведенні загальні збори учасників ТОВ «Лотуре-Агро», які оформлені протоколом № 279.

Зі змісту протоколу № 279 вбачається, що загальні збори учасників ТОВ «Лотуре-Агро» прийняли рішення про наступне:

1. Звернутись з клопотанням до банку щодо необхідності збільшення ліміту кредитування до 65 000 000, 00 грн. в рамках діючого кредитного договору №113/1/13-KL від 19.04.2013 під діючу заставу майнових прав на майбутній врожай сільськогосподарський культур 2013 року.

2. Уповноважити ОСОБА_7 на підписання від імені Товариства додаткових угод до кредитного договору та договорів забезпечення, з визначенням решти істотних умов таких договорів на його власний розсуд.

При цьому, дані загальні збори учасників позивача 06.06.2013 було проведено за участі представників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на підставі довіреності Компанії K.M. ЛОТУРЕ АГРО ХОЛДИНГ ЛІМІТЕД (K.M. LOTURE AGRO HOLDING LIMITED) від 14.11.2012.

Тобто, з наведеного вбачається, що на момент підписання оспорюваної Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 до Кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 було рішення від 06.06.2013 загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» про погодження збільшення ліміту кредитування за вказаним правочином до 65 000 000 грн.

Отже, на момент підписання спірного додаткового договору у банку було достатньо документів на підтвердження повноважень представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», що вказує на обачність останнього при вчинення певних юридичних дій.

Одночасно, посилання позивача та третьої особи-1 на те, що рішення загальних зборів Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013, було визнано недійсним у судовому порядку, суд до уваги не приймає в якості достатньої підстави для визнання недійсною Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 про внесення змін до кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013.

При цьому, суд зауважує наступне.

Частиною 3 ст.92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об'єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним (пункт 3.2. рішення Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Міжнародний фінансово-правовий консалтинг» про офіційне тлумачення частини третьої статті 99 Цивільного кодексу України).

З огляду на вищезазначене, дефекти в компетенції, обсязі повноважень виконавчого органу товариства, коли цей орган вступає в правовідносини із третіми особами, можуть залежати від дефектів реалізації учасниками товариства корпоративних прав. У такому випадку дефекти волі товариства, обмеження повноважень його виконавчого органу можуть перебувати поза межами розумного контролю з боку третьої особи, не викликаючи в третьої особи обґрунтованих сумнівів у правомірності дій виконавчого органу товариства.

З огляду на таке, на захист прав третіх осіб, які вступають у правовідносини з юридичними особами, в тому числі й укладають із юридичними особами договори різних видів, частиною третьою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

При цьому частиною четвертою статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Таким чином, закон вимагає, щоб виконавчий орган товариства діяв добросовісно і розумно, керуючись інтересами товариства, а не власними. За порушення цієї вимоги на виконавчий орган може бути покладений обов'язок відшкодувати завдані товариству збитки.

Однак закон ураховує, що питання визначення обсягу повноважень виконавчого органу товариства та добросовісність його дій є внутрішніми взаємовідносинами юридичної особи та її органу, тому сам лише факт учинення виконавчим органом товариства протиправних, недобросовісних дій, перевищення ним своїх повноважень не може слугувати єдиною підставою для визнання недійсними договорів, укладених цим органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Частина третя статті 92 Цивільного кодексу України фактично встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 Цивільного кодексу України ). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 09.11.2016 та від 30.11.2016 по справах №6-206цс16 та №6-2363цс16.

У п.3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» № 11 від 29.05.2013 вказано, що позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.

У зв'язку з наведеним господарському суду слід виходити з того, що контрагент юридичної особи знає (або повинен знати) про обмеження повноважень цієї особи, якщо: такі обмеження передбачені законом (наприклад, абзацом другим частини другої статті 98 ЦК України); про відповідні обмеження було вміщено відомості у відкритому доступі на офіційному веб-сайті розпорядника Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

З матеріалів вбачається, що рішенням від 21.03.2016 Господарського суду міста Києва по справі №910/938/16 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У відповідності до даних автоматизованої системи документообігу суду «Діловодство спеціалізованого суду» вказаний судовий акт набув законної сили та оскарженим у встановленому чинним законодавством порядку не був, а отже у відповідності до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини встановлені у рішенні від 21.03.2016 Господарського суду міста Києва по справі №910/938/16 мають преюдиційне значення.

Проте, як вказувалось вище, під час підписання Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 про внесення змін до Кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 у відповідача на підтвердження наявності у представника позивача повноважень на підписання означеного правочину були наявними рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», яке оформлене протоколом №279 від 06.06.2013 та довіреність від 16.04.2013.

Наразі, суд зауважує, що фактично на момент укладання спірного договору у Публічного акціонерного товариства «Златобанк» були відсутні підстави вважати відсутніми повноваження у ОСОБА_7 на підписання договору щодо збільшення ліміту кредитування за договором №113/1/13KL від 19.04.2013 з огляду на наявні в матеріалах справи документи, що фактично вказує на належну обачність кредитодавця.

Більше того, матеріали справи свідчать про те, що ПАТ "Златобанк" надавав ТОВ "Лотуре-Агро" обумовлені вказаним кредитним договором та додатковим договором кредитні кошти, які ТОВ «Лотуре-Агро» прийняло і, як видно з наданих ПАТ "Златобанк" виписок по особовому рахунку ТОВ "Лотуре-Агро", здійснювало сплати по такому кредиту, що у свою чергу свідчить про виконання сторонами, як умов договору кредитування, так і додаткової угоди до нього.

Разом з тим, суд зауважує, що визнання недійсним рішення загальних зборів не може слугувати виключною підставою для визнання Додаткової угоди № 2 від 12.06.2013 про внесення змін до Кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013 недійсною.

Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 27.04.2016 Верховного Суду України по справі №6-62цс16 та п.3.5 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

До того ж, розглядаючи позов третьої особи-1 судом також прийнято до уваги, що згідно п. 51 Постанови №13 від 24.10.2008 Пленуму Верховного Суду України від «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі п. 4 ч. п.1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Одночасно, статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Проте, враховуючи значність частки Компанії К.М. Лотуре-Агро Холдинг Лімітед у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро», суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин дійсно впливає на корпоративні права третьої особи-1, а отже, остання має право звертатись до суду з позовом про визнання такого правочину недійсним, обґрунтовуючи позов порушенням своїх корпоративних прав.

Аналогічну правову позицію висловлено у постанові від 14.09.2016 Вищого господарського суду України по справі №910/32074/15, постановах від 21.01.2015 та від 01.07.2015 Верховного Суду України по справах № 3-207гс14, №911/2435/14.

За таких обставин, з огляду на наведене вище у сукупності, враховуючи, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» та Компанією К.М. Лотуре-Агро Холдинг Лімітед не було доведено наявності достатніх підстав для визнання недійсною Додаткової угоди №2 від 12.06.2013 про внесення змін до Кредитного договору №113/1/13KL від 19.04.2013, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Лотуре-Агро» та третьої особи-1 - Компанії К.М. Лотуре-Агро Холдинг Лімітед

Згідно з п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21 лютого 2013 року N 7 у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної та касаційної скарг у цій справі повинно бути покладено на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" відмовити.

2. У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору К.М. Лотуре Агро Холдинг Лімітед відмовити.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" (03022, м. Київ, провулок Василя Жуковського, будинок 13/16; ідентифікаційний код: 34287465) на користь Публічного акціонерного товариства "Златобанк" (01030, м. Київ, вулиця Б.Хмельницького, будинок 17/52; ідентифікаційний код: 35894495) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг в загальному розмірі 2 801 (дві тисячі вісімсот одна) грн. 40 коп.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 06.04.2017.

Суддя О.А. Грєхова