ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" квітня 2017 р. Справа № 926/263/17

За позовом публічного акціонерного товариства Укртелеком м. Київ

до відповідача департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департаменту соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації

про стягнення компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам у сумі 211925,41 грн.
Cуддя М.І.Ніколаєв
представники:
від позивача Гамаль А.В., довіреність від 12.12.2016 року.
від відповідача Лукін М.О., довіреність від 10.08.2016 року.
Від третьої особи не з`явився

СУТЬ СПОРУ: публічне акціонерне товариство «Укртелеком» звернулося з позовом про стягнення з департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради 211925,41 грн. боргу, в тому числі 185658,10 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за червень-грудень 2015 року, 20682,31 грн. інфляційних витрат та 5585,00 грн. 3% річних, що нараховані за період з 01.01.2016 року по 01.01.2017 року.
Ухвалою від 24.01.2017 року порушено провадження у справі, судове засідання призначено на 07.02.2017 року за участю представників сторін.
Ухвалою суду від 07.02.2017 року розгляд справи відкладено на 21.02.2017 року.
Відповідач у відзиві на позов заперечує проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що будь-які зобов`язання, взяті фізичними та юридичними особами за кошти Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним кодексом України та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними асигнуваннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов`язань не можуть здійснюватися. Департамент, як структурний підрозділ органу місцевого самоврядування, не може нести відповідальність за зобов`язаннями взятими державою, оскільки згідно до статті 143 Конституції України та ст. 67 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» держава фінансує у повному обсязі здійснення органами місцевого самоврядування наданих законом повноважень органів виконавчої влади. Крім того відповідач повідомив, що згідно додатку №3 до Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» передбачена «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призначених на військову службу за призовом підчас мобілізації за особливий період за 2014-2015 роки» в сумі 233100 тис. грн.
В судовому засіданні 21.02.2017 року оголошено перерву до 21.03.2017 року.
Ухвалою суду від 21.03.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департамент соціального захисту населення Чернівецької обласної державної адміністрації, продовжено строк вирішення спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 05.04.2017 року.
Ухвалою суду від 05.04.2017 року розгляд справи відкладено на 12.04.2017 року.
Третя особа явку свого представника в судове засідання не забезпечила, проте повторно направила клопотання про відкладення розгляду справ у зв`язку із непрацездатністю представника.
Враховуючи, що встановлений строк розгляду спору закінчився та виходячи з того, що третя особа не була позбавлена можливості направити у судове засідання іншого представника (у т.ч. у судовому засіданні міг прийняти участь безпосередньо директор департаменту), в суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, відтак у задоволенні поданого клопотання слід відмовити.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна вимога, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - КЗпП України) та ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації (далі - мобілізовані працівники), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 №911 викладено в новій редакції частини 3 та 4 ст. 119 КЗпП.
Зокрема, з 01.01.2016р. відбулась зміна джерела фінансування середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу: з частин 3 та 4 ст. 119 КЗпП вилучені норми, які передбачали компенсацію такого середнього заробітку з бюджету.
Таким чином, відповідно до вищевказаних норм законодавства, до 31.12.2015 діяли норми КЗпП, згідно з якими на підприємстві за працівниками, призваними на військову службу, зберігалось місце роботи, посада і компенсувався із бюджету середній заробіток, а починаючи з 01.01.2016р. діють норми КЗпП, відповідно до яких на підприємстві за працівниками, призваними на військову службу, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток.
Механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників визначено Постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р. «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» (далі по тексту - Порядок).
Пунктом 1 Порядку визначено, що компенсація у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті.
Пунктами 2,3 Порядку № 105 визначено, що Головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є, зокрема, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім м. Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року (далі - компенсація).
Відповідно до п.4 Порядку для отримання компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населення звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби для подання до 19 числа структурному підрозділу соціального захисту населення копій зазначених звітів, а також зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 2.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Тобто, саме Департамент та районні (міські) управління соціального захисту населення є розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня. А відтак компенсація середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам, повинна здійснюватися департаментом праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради (далі по тексту - відповідач).
Відповідно до п.6 Порядку, виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексу законів про працю України.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав обов`язки, щодо збереження місця роботи, посади, середнього заробітку і виплати його у строки, визначені ст.115 КЗпП України, мобілізованим працівникам та у встановлені строки інформував про розмір таких виплат відповідача шляхом подання звітів за встановленою формою, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями звітів позивача про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам за формою згідно з додатком 1 та копіями зведених звітів відповідача (згідно додатку 2) за 2015 рік.
На виконання вищенаведеного, позивач за червень-грудень 2015 року виплатив мобілізованим працівникам ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , та ОСОБА_25 ) 200036,38 грн. компенсації, що підтверджується наявними в матеріалах справи витягами з відомостей на поповнення картрахунків та розрахунковими листами.
Як вбачається з матеріалів справи позивачу відшкодовано 15105,75 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам у 2015 році.
У свою чергу, Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 року бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації не встановлено.
Відтак, внаслідок відсутності відповідних бюджетних асигнувань відповідач в порушення вищевказаного Порядку в повному обсязі виплачені позивачем кошти не компенсував, що призвело до виникнення боргу станом на момент вирішення спору в сумі 184930,63 грн.
12.12.2016 року позивач звернувся до відповідача з претензією про відшкодування компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам на суму 185658,10 грн.
У відповідь на вищевказану претензію, отриману 12.12.2016 року, відповідач листом від 27.12.2016 року повідомив про відсутність коштів для проведення відповідної компенсації.
Відповідно до ст.174 ГК України, господарські зобов`язання можуть виникати безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту.
Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.
Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно приписами статей 526 та 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства та у встановлений строк.
Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктами 1 та 6 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; засади регулювання праці і зайнятості тощо.
Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, визначено Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії".
Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Вказані норми законів закріплюють реалізацію державних соціальних гарантій мобілізованим працівникам та є нормами прямої дії: безумовний обов`язок підприємства, де вони працювали на час призову щодо збереження місця роботи, посади, середнього заробітку і її виплати у встановлені строки, кореспондує безумовний обов`язок держави в особі її органів компенсувати такі виплати.
Отже, цивільні права та обов`язки між позивачем та відповідачем виникли безпосередньо із Законів України.
Як встановлено судовим слуханням, всупереч положенням норм чинного законодавства, відповідач не виконав обов`язок щодо компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за період з червня по грудень 2015 року.
Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст.617 ЦК України не передбачено такої підстави (обставини) для звільнення від відповідальності як відсутність у боржника необхідних коштів.
Згідно п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України № 01-06/374/2013 від 18.02.2013р. відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
На підставі частини другої статті 617 ЦК України, частини другої статті 218 ГК України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18 жовтня 2005 року та у справ «Бакалов проти України» від 30.11.2004 року відсутність бюджетних коштів передбачених у видатках Державного бюджету України не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 року у справі №11/446).
Тобто, боржник, як юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.
При цьому зобов`язання щодо виплати компенсацій громадянам з бюджету, на що згідно із законами України вони мають право, обліковуються органами Державного казначейства України незалежно від визначених на цю мету бюджетних призначень.
Таким чином, відповідач зобов`язаний компенсувати ПАТ «Укртелеком» середній заробіток, виплачений мобілізованим працівникам за період з червня по грудень 2015 року в сумі 184930,63 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.
У свою чергу, в частині стягнення 727,47 грн. слід відмовити, оскільки дана сума хоч і визначена Державною фінансовою інспекцією в Чернівецькій області у Довідці від 27.04.2016 року №04-41/181-3, проте позивачем до компенсації не заявлена, адже до відповідних звітів про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету не включена, тож відповідне зобов`язання у відповідача не виникло.
Згідно частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Разом з тим, нормами вищевказаного Порядку не встановлено чіткого строку виконання обов`язку компенсувати середній заробіток, виплачений мобілізованим працівникам, у зв`язку з чим до спірних правовідносин застосуванню підлягає ст. 530 Цивільного кодексу України, згідно якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Як вбачається з матеріалів справи відповідачем 12.12.2016 року отримано претензію позивача про відшкодування компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам, а відтак з врахуванням статті 530 Цивільного кодексу України строк прострочення виконання зобов`язання починається з 20.12.2016 року.
Враховуючи, що судовим слуханням встановлено, що відповідачем з 20.12.2016 року порушено зобов`язання з виплати компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам на суму 184930,63 грн., з нього слід стягнути 197,10 грн. 3 % річних за період з 20.12.2016 року по 01.01.2017 року, а в частині стягнення 5387,90 грн. 3 % річних та 20 682,31 грн. інфляційних слід відмовити у зв`язку з неправильним визначенням позивачем строку виникнення у відповідача грошового зобов`язання.
За таких обставин справи позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача 184930,63 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам і 197,10 грн. 3 % річних, а судові витрати пропорційно задоволеним вимогам слід віднести на відповідача.
Керуючись пунктом ст.ст. 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Департаменту праці та соціального захисту населення Чернівецької міської ради (м. Чернівці, вул. Героїв Майдану, 176, ) на користь публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (м. Київ, бульвар Шевченка,18 , р/р Чернівецької філії ПАТ «Укртелеком» № НОМЕР_1 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» м. Київ, МФО 380805 ) 184930,63 грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам 197,10 грн. 3 % річних та 2776,91 грн. судового збору.
3. В решті позову відмовити.

Повне рішення складено та підписано 13.04.2017 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку, передбаченого для оскарження, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією.

Суддя М.І. Ніколаєв