ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 922/4780/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - Корякін М.І., за довіреністю від 05.05.2016 року №01-16юр/3533;

відповідача - ОСОБА_2 - особисто; ОСОБА_3, за довіреністю від 01.04.2017 року №НВО 118387;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Комсомольське, Зміївський район, Харківська область (вх.747Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017р.

у справі № 922/4780/16

за позовом Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків

до відповідача Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Комсомольське, Зміївський район, Харківська область

про стягнення 3039,98 грн.

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року позивач звернувся з позовом до господарського суду Харківської області, в якому просив стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 3039,98 грн. витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку за договором оренди нежитлового приміщення № 1/25/11 від 25.11.2009 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/4780/16 (суддя Байбак О.І.) позов задоволено; стягнуто з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" 3039,98 грн. заборгованості та 1378,00 грн. судового збору.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, смт. Комсомольське, Зміївський район, Харківська область з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив призначити у справі судову експертизу договорів, що знаходяться у позивача та відповідача для встановлення достовірності одного з них; скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/4780/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апелянт, обґрунтовуючи свою правову позицію зазначає, зокрема, про те, що умови договору № 1/25/11 від 25.11.2009 року не містять пункту 4.7, яким встановлено його обов'язок щодо відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку.

Так, відповідач зазначає про те, що відшкодовував витрати, пов'язані зі сплатою земельного податку, відповідно до платіжних доручень від 29.02.2016 року № 2378, від 29.03.2016 року № 3658, від 30.03.2016 року № 4268, від 28.04.2016 року № 5413, від 26.05.2016 року № 6866, від 29.06.2016 року № 8795, від 28.07.2016 року № 10740, від 29.08.2016 року № 12531, від 29.09.2016 року № 13980, від 27.10.2016 року № 15702, за червень 2015 року та за період з січня 2016 року по вересень 2016 року.

Однак, здійснення ним зазначених вище оплат з відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку є його власною необізнаністю з умовами договору, укладеного між сторонами 25.11.2009 року та введенням його в оману позивачем щодо наявності в нього відповідного обов'язку такої сплати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.03.2017р. суддею доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.03.2017р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Слободін М.М.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.04.2017р.

24.03.2017 року на адресу суду від позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін (вх.№3255).

В судовому засіданні 04.04.2017 року представником відповідача подано письмове клопотання, яке останній обґрунтовує тим, що внутрішній документ позивача, який регулює або встановлює обов'язковою вимогою орендарів відшкодувати земельний податок був прийнятий Наглядовою радою АК «Харківобленерго» пізніше, ніж укладений між сторонами договір оренди нежитлових приміщень від 25.11.2009 року.

А тому, на думку відповідача, позивач, без його згоди додав до договору п.4.7 у вказаній вище редакції, в порушення вимог чинного законодавства України та самого договору оренди, яким передбачено, що всі зміни та доповнення укладаються за згодою сторін в письмовій формі шляхом укладення додаткової угоди.

На цій підставі відповідач просить суд зобов'язати позивача надати копію документів, якими зазначені питання були вирішені Наглядовою радою АК «Харківобленерго».

Статтею 38 Господарського процесуального кодексу України передбачено право сторони у разі неможливості самостійно надати докази подати клопотання про витребування доказів господарським судом.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про витребування у позивача відповідних доказів, дійшла висновку про відмову в його задоволенні.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем до позовної заяви було додано наступні докази, зокрема: копію договору оренди нежитлового приміщення від 25.11.2009 року №1/25/11, розрахунок річної орендної плати, акт приймання - передачі за договором оренди від 25.11.2009 року, Витяг права власності на нерухоме майно, технічний паспорт на виробничий будинок, рахунки - фактури, платіжні доручення, а також Протокол №6 засідання Наглядової ради АК «Харківобленерго» від 27.04.2015 року (а.с.4-59)

В суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що документи, які просить витребувати відповідач у АК «Харківобленерго» взагалі відсутні, оскільки інших рішень Наглядова рада АК «Харківобленерго» не приймала.

Отже, матеріали справи містять належні та допустимі докази в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України, які просить витребувати відповідач у АК «Харківобленерго».

Щодо клопотання відповідача про призначення у справі судової експертизи договорів, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За змістом абзацу 2 пункту 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Згідно статті 42 Господарського процесуального кодексу України висновок судового експерта для господарського суду не є обов'язковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Системний аналіз положень ст.ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України дає підстави зробити висновок про те, що для вирішення господарського спору та прийняття рішення у справі господарський суд на підставі доказів, що відповідають вимогам ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України (мають бути належними, допустимими та відповідати вимогам щодо певного засобу доказування) має враховувати лише ті встановлені та досліджені обставини справи, що мають значення для справи. Збір же господарським судом доказів (у тому числі у порядку ст.ст. 38, 41 Господарського процесуального кодексу України), що мають підтверджувати або підтверджують обставини, що не мають значення для справи, не відповідає вимогам ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України та може призвести до зайвих процесуальних дій у справі та, як наслідок, затягування розгляду справи.

Тобто суд, збираючи докази у справі та вирішуючи питання щодо обставин, які підтверджуються цими доказами та мають значення для справи, має виходити із предмету доказування та, на підставі норм діючого законодавства, визначати межі доказування у конкретному спорі.

Однак, відповідачем не обґрунтовано доцільність проведення судової експертизи, не вказано, з'ясування яких обставин, що мають значення для правильного вирішення спору потребує спеціальних знань та не визначено конкретних підстав для проведення експертизи.

Також, як було зазначено вище, матеріали справи свідчать про те, що відповідач систематично сплачував витрати, пов'язані зі сплатою земельного податку, що вбачається з платіжних доручень від 29.02.2016 року № 2378, від 29.03.2016 року № 3658, від 30.03.2016 року № 4268, від 28.04.2016 року № 5413, від 26.05.2016 року № 6866, від 29.06.2016 року № 8795, від 28.07.2016 року № 10740, від 29.08.2016 року № 12531, від 29.09.2016 року № 13980, від 27.10.2016 року № 15702, за червень 2015 року та за період з січня 2016 року по вересень 2016 року.

Тобто, відповідач, здійснюючи оплату відповідних витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку, тим самим визнавав наявність відповідного зобов'язання перед позивачем, визначеного пунктом 4.7 договору від 25.11.2009 року.

Окрім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідач та його представник на задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи договорів не наполягали.

У судовому засіданні 04.04.2017 року представник відповідача підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/4780/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

25.11.2009 року між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, укладено договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування (оперативний лізинг за визначенням Закону України "'Про оподаткування прибутку підприємств" будівлі, зокрема столярну майстерню, інв. № 825415/03, площею 80,3 кв. м та гараж на 3 бокси, інв. № 825417/01, площею 105,9 кв. м, що розташовані за адресою: Харківська область, Зміївський район, смт. Комсомольське, Балаклійське шосе, 46 (пп. 1.1 та 1.2 договору).

Згідно п. 3.1 та п. 3.3 договору, останній набуває чинності з моменту його затвердження Наглядовою радою АК ''Харківобленерго" та діє протягом 35 місяців до 23.10.2012 р.

В разі відсутності письмового попередження будь-якої із сторін про припинення дії договору за один місяць до закінчення строку оренди, цей договір вважатиметься продовженим на той же строк та на тих же умовах.

Факт передачі об'єктів що є предметом договору оренди у користування відповідача підтверджується актом приймання-передачі за договором оренди № 1/25/11 від 25.11.2009 року.

Сторонами договору в процесі його виконання не було заявлено про припинення договірних зобов'язань, внаслідок чого договір станом на момент винесення оскаржуваного рішення місцевим господарським судом та його перегляду в суді апеляційної інстанції є діючим.

У пункті 4.7 договору від 25.11.2009 року сторони погодили обов'язок відповідача своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати позивачу на підставі наданих рахунків витрати, пов'язані зі сплатою земельного податку або орендної плати за землю, пропорційно тій частині площі будівлі, яка є об'єктом оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач до березня 2016 року відшкодовував на користь позивача витрати, пов'язані зі сплатою земельного податку згідно з виставленими позивачем рахунками.

Однак, в подальшому відповідач відмовився сплачувати на користь позивача вказані платежі, та ігнорував надіслані позивачем на його адресу відповідні рахунки.

Так, відповідач, всупереч умовам укладеного між сторонами договору не відшкодовував витрати зі сплати земельного податку, пропорційно площі, яку він орендує, за червень 2015 року та за період з січня 2016 року по вересень 2016 року, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість на загальну суму 3 039,98 грн., що складається з заборгованості за: червень 2015 року в сумі 110,09 грн., січень 2016 року в сумі 79,19 грн., лютий 2016 року в сумі 79,19 грн., березень 2016 року в сумі 395,93 грн., квітень 2016 року в сумі 395,93 грн., травень 2016 року в сумі 395,93 грн., червень 2016 року в сумі 395,93 грн., липень 2016 року в сумі 395,93 грн., серпень 2016 року в сумі 395,93 грн., вересень 2016 року в сумі 395,93 грн.

Відповідно до платіжних доручень від 29.02.2016 року № 2378, від 29.03.2016 року № 3658, від 30.03.2016 року № 4268, від 28.04.2016 року № 5413, від 26.05.2016 року № 6866, від 29.06.2016 року № 8795, від 28.07.2016 року № 10740, від 29.08.2016 року № 12531, від 29.09.2016 року № 13980, від 27.10.2016 року № 15702 позивачем сплачено земельний податок за червень 2015 року та за період з січня 2016 року по вересень 2016 року.

Позивач, з посиланням на п. 4.7. договору просить від відповідача відшкодувати витрати, пов'язані зі сплатою земельного податку в сумі 3 039,98 грн., пропорційні площі яку займає останній відповідно до умов договору.

Позивачем надіслано на адресу відповідача вимогу від 04.11.2016 року № 04-16/8272, про сплату існуючої заборгованості у семиденний термін з дня її отримання.

Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення вимоги про сплату коштів, відповідач останню отримав 11.11.2016р., проте заборгованості не сплатив.

Вказане вище й стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 3039,98 грн. заборгованості за укладеним між сторонами договором оренди нежитлового приміщення № 1/25/11 від 25.11.2009 р.

21.02.2017 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статті 173 Господарського кодексу України та статті 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Згідно частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Приписами частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Встановлені по справі обставини підтверджують належне виконання позивачем умов договору.

Разом з тим, матеріалами справи підтверджено факт наявності у відповідача перед позивачем заборгованості з відшкодування витрат пов'язаних зі сплатою земельного податку в сумі 3039,98 грн. за укладеним між сторонами договором оренди нежитлового приміщення № 1/25/11 від 25.11.2009 р.

Крім того, відповідач не заперечує факт несплати боргу з відшкодування зазначених витрат в сумі 3039,98 грн. на підставі п. 4.7. договору оренди.

Отже, є недоречними посилання апелянта на те, що укладений між сторонами договір оренди нежитлового приміщення № 1/25/11 від 25.11.2009 р. копія якого надана відповідачем до місцевого господарського суду (а.с.85-89) не містить п. 4.7., яким позивач обґрунтовує позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача відшкодувати вартість витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку.

Вказаний договір, який було надано позивачем до господарського суду Харківської області (а.с.11-15) такий пункт договору містить, і відповідачем не надано жодного доказу не укладення (не підписання) зазначеного договору в такій редакції.

Також, відповідачем не надано доказів оскарження дій осіб що, на його думку, без його відома внесли зміни до договору, або доказів визнання договору, який був наданий позивачем, недійсним у встановленому законом порядку, а отже, договір оренди нежитлового приміщення від 25.11.2009 року є чинним.

Абзацем 2 частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України, встановлено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Матеріали справи містять копію договору оренди нежитлового приміщення № 1/25/11 від 25.11.2009 року, який має підписи сторін, що скріплені їх печатками, відповідно до вимог діючого законодавства України (а.с.11-15).

А отже, враховуючи невиконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди нежитлового приміщення від 25.11.2009 року з відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою земельного податку або плати за землю, пропорційно площі будівлі, яку займає відповідач, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що договір оренди нежитлового приміщення № 1/25/11 від 25.11.2009 року є таким, що підлягає виконанню, в т.ч. щодо обов'язку відповідача відшкодовувати на користь позивача витрат пов'язаних зі сплатою земельного податку на підставі п. 4.7. договору.

Разом з тим, як вже було зазначено вище, відповідач на протязі терміну дії договору з листопада 2009 року до березня 2016 року відшкодовував на користь позивача земельний податок в порядку, визначеному п. 4.7. договору, тобто власними конклюдентними діями визнав наявність відповідного зобов'язання, визначеного даним пунктом договору.

Окрім того, відповідно до додатку 1 "Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів", затвердженого Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 27.01.2006 № 18/15/21/11, для земель комерційного використання до базової вартості застосовується коефіцієнт 2.5.

Рішенням V сесії Комсомольської селищної Ради VII скликання від 28.01.2016 року № 105- VII встановлена ставка земельного податку на 2016 рік в розмірі - 3%.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Зміївському районі Харківської області від 01.02.2016 року № 32-20.20-0.2-248/2-16, базова вартість 1 кв. м земель смт. Комсомольське становить 242,16 грн., або 2 421 600,00 грн. за 1 га.

Площа об'єкта, що орендується відповідачем відповідно до договору становить 186,2 кв. м, а площа земельної ділянки, пропорційна орендованій площі об'єкта - 218,16 кв. м, або 0,0218 га.

Отже, річна сума земельного податку на вказану площу земельної ділянки становить: 2 421 600,00 х 2,5 = 6 054 000,00 грн. - за 1 га.

Відповідно, плата за 0,0218 га х 6 054 000,00 грн. х 3% = 3959,32 грн.

Сума плати за землю (1 місяць) становить: 3959,32 грн. : 12 місяців = 329,94 грн. та ПДВ в сумі 65,99 грн. - всього на суму 395,93 грн.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обов'язково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді судового рішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Комсомольське, Зміївський район, Харківська область слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, смт. Комсомольське, Зміївський район, Харківська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.02.2017р. у справі №922/4780/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 06.04.2017 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Слободін М.М.