ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05.04.2017 Справа № 905/3436/16

Суддя господарського суду Донецької області Бойко І.А. при помічнику судді Буховець С.А. розглянув у відкритому судовому засіданні господарського суду справу

за позовом: Комунального підприємства «Бахмутська житлова управляюча компанія», Донецька область, м. Бахмут

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Донецька область, м. Бахмут

про: стягнення заборгованості у розмірі 16283,40 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Андрєєв А.А. за довіреністю №01-1985/13;

від відповідача: не з'явився.

В судовому засіданні 09.03.2017р.

оголошено перерву до 05.04.2017р. до 12:00 год.

Позивач, Комунальне підприємство «Бахмутська житлова управляюча компанія», Донецька область, м. Бахмут, звернувся до господарського суду Донецької області із позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Донецька область, м. Бахмут про стягнення заборгованості у розмірі 16283,40 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачем умов з оплати за обслуговування та утримання будинку і прибудинкової території з 01.05.2008р. по 01.06.2016р.

Відповідно довідки про автоматичний розподіл справ між суддями, позовну заяву призначено до розгляду судді ОСОБА_2.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 09.12.2016р. суд порушив провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.01.2017р. Ухвалою господарського суду Донецької області від 17.01.2017р. розгляд справи відкладено на 31.01.2017р.

Ухвалою від 31.01.2017р. продовжено розгляд справи та відкладено на 20.02.2017р.

Розпорядженням в.о. керівника апарату господарського суду Донецької області від 14.02.2017р. у зв'язку зі закінченням повноважень судді ОСОБА_2., справу №905/3436/16 передано на розгляд судді Бойко І.А.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Через канцелярію суду надав пояснення №01-0153/13 від 30.01.2017р., в яких просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду надав відзив на позовну заяву №10/02 від 20.02.2017р., в якому заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі посилаючись на те, що позивач не надав жодного документу в підтвердження надання послуг відповідачу та не надав доказів суду причин пропуску строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, додатково надані документи, заслухавши пояснення представника позивача, господарським судом ВСТАНОВЛЕНО.

Згідно ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Умовами ч.2. ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини;

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 173 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

За умов ч.1. ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених Законом, а також з угод, не передбачених Законом, але таких, які йому не суперечать.

Приписами ч.2. ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно ч.1. ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Умовами ч.1. ст. 179 ГК України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Приписами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Тобто, з наведеного свідчить, що між позивачем та відповідачем для початку відносин між сторонами повинен бути укладений двосторонній договір в письмовій формі.

Відповідно до матеріалів справи, відповідач - ФОП ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу №1-1250 від 21.03.2003г., є власником житлової квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,56 кв.м., яка розташована в багатоквартирному житловому будинку, який належить територіальній громаді Бахмута.

Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач вказує на проект договору від 01.05.2014р. на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, як на належний доказ у справі за участю сторін (КП «Бахмутська житлова управляюча компанія» та ФОП ОСОБА_1), відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України).

Відповідно до ч.2. ст. 207 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Аналогічні приписи містить ч.1. ст. 181 Господарського кодексу України.

Статтею 208 Цивільного кодексу України визначений перелік правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі, зокрема, ті правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма (ч.4. ст. 208 ЦК України).

Однак, господарським судом встановлено, що у травні 2014р. позивачем було складено договір про надання послуг.

Після підписання позивачем договору від 01.05.2014р. на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, позивач вказаний договір вручив відповідачу для його підписання, однак, вказаний проект договору про надання послуг відповідачем підписано не було, а тому позивач не отримав від відповідача підписаний останнім договору на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Також, у матеріалах справі відсутні докази вручення позивачем відповідачу договору.

Отже, господарським судом встановлено, що проект договору від 01.05.2014р. на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території підписаний лише позивачем, КП «Бахмутська житлова управляюча компанія», та з боку відповідача підписаний не був. Також, позивач не звертався до суду про спонукання до укладання договору на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території.

Відповідно до договору від 01.05.2014р. на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території, наданого позивачем до суду, з якого вбачається, що договір від 01.05.2014р. на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території не містить, ані підпису повноважної особи відповідача, ані належної відповідачу круглої печатки (а.с. 124).

Також, в якості підтвердження надання послуг позивачем, КП «Бахмутська житлова управляюча компанія», надає витяг з комп'ютерної програми особових рахунків, проте не пояснює яким нормативним документом передбачено створення та ведення особистих рахунків №074649. У матеріалах справи відсутня письмова заява відповідача на створення та ведення особистого рахунку.

Тобто, суд дійшов висновку, що особистий рахунок не є доказом підтвердження надання послуги та її несплати відповідачем.

Згідно до ч.1. ст. 188 ГК України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами.

Відповідно ст. 181 ГК України, допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч.2. ст. 180 ГК України, господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порядок укладення договорів у сфері житлово-комунальних послуг та типові норми таких договорів встановлено Розділом VI Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно ч.1. ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.

Умовами ч.1. ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно ч.3. ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Постановою Кабінету міністрів України №529 від 20.05.2009р. «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», затверджено форму типового договору при наданні послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Крім того, згідно ч.1. ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, доводи позивача щодо виникнення між сторонами договірних відносин щодо надання послуг, укладенням сторонами договору від 01.05.2014р. на участь у витратах з утримання будинків, споруд та прибудинкової території не підтверджуються та спростовуються наявними у справі доказами.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим (ст. 43 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що підстави для стягнення заборгованості у розмірі 16283,40 грн. відсутні.

За таких обставин, через недоведеність позовних вимог належними доказами вимоги позивача про стягнення заборгованості у розмірі 16283,40 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 202, 207, 208, 509, 626, 627, 638, Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 175, 179, 180, 181, 188, 193, 651, 652 Господарського кодексу України, ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Комунального підприємства «Бахмутська житлова управляюча компанія», Донецька область, м. Бахмут до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Донецька область, м. Бахмут про стягнення заборгованості у розмірі 16283,40 грн. - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття.

Рішення може бути оскаржене через господарський суд Донецької області в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його прийняття.

Суддя І.А. Бойко

Вик. помічник судді Буховець С.А.

т.050-144-78-99