ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року Справа № 910/31814/15

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Палій В.В. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк", м. Київ, в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк"

на рішення господарського суду міста Києва від 24.02.2016 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017

зі справи № 910/31814/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Авіва Україна", м. Київ (далі - Товариство),

до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк", м. Київ (далі - Банк),

про усунення перешкод у користуванні майном та виселення,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ (далі - Фонд).

Судове засідання проведено за участю представників:

Товариства - Швець М.П.,

Банку - Бондаря Е.А., Гончаренка Є.В.,

Фонду - Шевченка П.В., Кустової Т.В.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.02.2016 (суддя Лиськов М.О.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 (колегія суддів у складі: Скрипка І.М. - головуючий, Гончаров С.А. і Іоннікова І.А.): позов задоволено повністю; вирішено усунути перешкоди Товариству в користуванні належними йому на праві власності нежилими приміщеннями з №1 по №26 (групи приміщень №36) (в літ.А) загальною площею 304 кв.м, що знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Микільсько-Ботанічна, 7/9 (далі - Спірні приміщення); виселено Банк з належних Товариству Спірних приміщень; стягнуто з Банку на користь Товариства судовий збір у сумі 2 436 грн.

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Банк в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Банку просить: скасувати оскаржувані рішення і постанову попередніх судових інстанцій з даної справи; прийняти нове рішення, яким у позові відмовити повністю. Скаргу мотивовано порушенням і неправильним застосуванням господарськими судами у вирішенні спору норм матеріального і процесуального права та необґрунтованим застосуванням до спірних правовідносин статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

У письмових поясненнях щодо касаційної скарги Товариство заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи про те, що вони не ґрунтуються на законі, суперечать обставинам справи та про правомірність висновків попередніх судових інстанцій, і просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фондом подано письмові пояснення щодо касаційної скарги, в яких він погоджується з доводами останньої та просить її задовольнити, оскаржувані судові рішення скасувати і прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Перевіривши на підставі встановлених попередніми судовими інстанціями фактичних обставин справи правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Судові інстанції у розгляді справи виходили з таких обставин та висновків.

28.12.2012 ОСОБА_10 (продавець) та ОСОБА_11 (покупець) укладено попередній договір, який посвідчений 28.12.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований у реєстрі за №4479 (далі - Попередній договір), відповідно до умов якого:

- сторони зобов'язалися у встановлений Попереднім договором строк укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: Спірних приміщень; нежилих приміщень з № 1 по № 5 групи приміщень № 16 (в літ.А) загальною площею 74 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (пункт 1.1);

- строк укладення основного договору встановлений до 28.06.2013 (пункт 6.1).

На виконання пункту 5.1 Попереднього договору ОСОБА_11 з метою забезпечення своїх зобов'язань з укладення основного договору купівлі-продажу сплатив ОСОБА_10 гарантійний платіж у сумі 3 217 393 грн., що за узгодженим сторонами курсом гривні до долара становило 397 700 доларів США, який, у разі укладення основного договору купівлі-продажу у майбутньому, мав бути зарахований в рахунок оплати ціни нежитлових приміщень, а у разі відмови однієї із сторін від укладення основного договору підлягав поверненню ОСОБА_11

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_10 щодо укладення основного договору та/або повернення гарантійного платежу у випадку відмови від укладення основного договору між Банком та ОСОБА_11 укладено іпотечний договір (далі - Іпотечний договір), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 4480, відповідно до умов якого Банк передав в іпотеку ОСОБА_11: Спірні приміщення; нежилі приміщення з № 1 по № 5 групи приміщень № 16 загальною площею 74 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

До Попереднього договору неодноразово вносилися зміни шляхом підписання додаткових угод щодо збільшення об'єктів купівлі-продажу, збільшення гарантійного платежу та ін.

У травні 2014 року у зв'язку з порушенням Банком підпункту 5.3.10 Іпотечного договору щодо страхування предмета іпотеки, відмовою виконувати умови Іпотечного договору в цій частині, порушенням ОСОБА_10 основного зобов'язання в частині повернення гарантійного платежу ОСОБА_11 направив ОСОБА_10 та Банку вимогу про припинення порушення основного зобов'язання, у якій вказував на те, що вимагає усунення порушення основного зобов'язання, повернення йому гарантійного платежу у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги, а у випадку невиконання він зверне стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки вимога виконана не була, 11.06.2014 ОСОБА_11 на підставі застереження, передбаченого пунктом 6.7 Іпотечного договору, звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття його у власність і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.

11.09.2014 ОСОБА_11 передав Спірні приміщення як внесок до статутного капіталу Товариства.

02.10.2014 реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві було видано Товариству свідоцтво про право власності на Спірні приміщення.

Законність набуття Товариством права власності на Спірні приміщення встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі №910/22771/15 (яке набрало законної сили) за позовом Банку до Товариства про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, яким у задоволенні позову відмовлено.

На час розгляду справи у вказаному нежилому приміщенні перебувають працівники Банку, у зв'язку з чим Товариство як законний власник приміщення позбавлене можливості вільно користуватися і розпоряджатися власним майном.

Товариство зверталося з письмовою вимогою до Банку від 02.12.2015 вих. №7 про негайне звільнення останнім Спірних приміщень.

Листом від 08.12.2015 вих. №4813/08-02 Банк повідомив Товариство, що отримана ним вимога про звільнення приміщення та усунення перешкод у користуванні майном є передчасною та виконана ним не буде.

Причиною спору зі справи стало питання наявності або відсутності підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини першої статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно з приписами ЦК України:

- власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317);

- власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319);

- право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321);

- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391).

З огляду на відповідні законодавчі приписи та з урахуванням встановлених обставин справи попередні судові інстанції, з'ясувавши, що: Товариство є власником Спірних приміщень; 02.10.2014 Товариству видано свідоцтво про право власності на Спірні приміщення; законність набуття Товариством права власності на Спірні приміщення встановлено рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2015 у справі №910/22771/15, яке набрало законної сили; право власності Товариства на спірні приміщення не оскаржувалося Банком і на час розгляду даної справи є чинним; на час такого розгляду у Спірних приміщеннях перебувають працівники Банку, у зв'язку з чим Товариство як законний власник позбавлене можливості вільно користуватися і розпоряджатися власним майном, - дійшли неспростовуваного доводами касаційної скарги висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги щодо невірного обрання Товариством способу захисту своїх прав та інтересів на підставі статті 391 ЦК України та необхідності подання позову на підставі статей 387, 388 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку позивач є власником майна, і він вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України - негаторний позов (позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), а статті 387, 388 ЦК України застосовуються до віндикаційного позову (позову неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника).

Інші доводи касаційної скарги вже належним чином спростовані судом апеляційної інстанції з посиланням на відповідні обставини справи. У тому числі Вищий господарський суд України погоджується з наведеними в оскаржуваній постанові висновками щодо відсутності підстав для зупинення провадження у справі.

Крім того, у касаційній скарзі скаржник фактично вдається до заперечення обставин, вже встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, та заперечення здійсненої ними оцінки доказів у справі. Проте касаційна інстанція згідно з частиною другою статті 1117 Господарського процесуального кодексу України не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Визначених процесуальним законом підстав для скасування оскаржуваних судових рішень не вбачається.

Керуючись статтями 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду міста Києва від 24.02.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.02.2017 зі справи № 910/31814/15 залишити без змін, а касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк" - без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Палій

Суддя В. Студенець