КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2017 р. Справа№ 910/24133/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: Ялов О.О. - представник, дов. № БП2076 від 30.09.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Українська дистрибуційна компанія"

на рішення Господарського суду міста Києва 02.02.2017

у справі № 910/24133/16 (Турчин С.О.)

за позовом Приватного підприємства „ДЕН"

до Товариства з обмеженою відповідальністю „Українська дистрибуційна компанія"

про стягнення 77 202,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Приватне підприємство „ДЕН" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Українська дистрибуційна компанія" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання послуг комплексного прибирання від 01.06.2011 № 11/0703 в розмірі 77 202,35 грн., з яких сума неоплачених зобов'язань за договором - 64 818,89 грн., індекс інфляції - 4 233,17 грн., 3% річних - 714,36 грн., пеня - 7 435,93 грн.

Рішенням від 02.02.2017 Господарський суд міста Києва позов задовольнив частково. Стягнув з Товариства з обмеженою відповідальністю „Українська дистрибуційна компанія" на користь Приватного підприємства „ДЕН" заборгованість у розмірі 64 818,89 грн., 3% річних у розмірі 714,36 грн., індекс інфляції у розмірі 4 233,17 грн., пеню у розмірі 6 281,06 грн. та судові витрати у розмірі 1 357,37 грн. В іншій частині позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ТОВ „Українська дистрибуційна компанія" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва 02.02.2017 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська дистрибуційна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/24133/16 прийнято до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 28.03.2017 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

Представник позивача в судове засідання 28.03.2017 не з'явився, про місце та час судового розгляду повідомлені належним чином.

В разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/24133/16 в апеляційному порядку, за відсутності представника позивача, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, за наявними матеріалами справи.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.03.2017 підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити вимоги апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017, з підстав, викладених, зокрема, у апеляційній скарзі.

22.03.2017 відповідачем через відділ канцелярії суду подано клопотання про припинення провадження у справі № 910/24133/16, у зв'язку із тим, що 22.02.2017 відповідач перерахував на рахунок позивача суму основного боргу в розмірі 64 818,89 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 897866 від 22.02.2017; 16.03.2017 відповідачем перераховано на рахунок позивача 6 992,30 грн., що дорівнює сумі 50% штрафних санкцій, задоволених рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 та витрат позивача зі сплати судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 899786 від 16.03.2017; 16.03.2017 між позивачем та відповідачем укладено мирову угоду, відповідно до якої зобов'язання відповідача перед позивачем зі сплати пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, що виникло у зв'язку із простроченням виконання відповідачем свого зобов'язання зі сплати вартості наданих позивачем послуг згідно із умовами договору про надання послуг комплексного прибирання № 11/07-3 від 01.06.2011, припиняється в частині, що перевищує розмір сплачених відповідачем на користь позивача сум 3% річних, індексу інфляції та пені; просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 і припинити провадження у справі.

Апеляційний господарський суд, розглянувши клопотання, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки апеляційний господарський суд переглядає рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у апеляційному порядку станом на дату його прийняття.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення та відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши представників відповідача та третьої особи, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 01.06.2011 між позивачем та відповідачем укладено договір № 11/07-3 про надання послуг комплексного прибирання, відповідно до п. 1.1 якого відповідач, за договором замовник, доручає, а позивач, за договором виконавець, бере на себе зобов'язання щодо виконання комплексу робіт по прибиранню складських приміщень площею 436 кв.м, розташованого за адресою: 70420, Запорізька область, с. Хортиця, пр. Сонячний 5-а, а відповідач зобов'язується прийняти й своєчасно сплатити проведені позивачем роботи.

Згідно із п. 2.1 договору № 11/07-3 позивач зобов'язується виконувати роботи на об'єкті відповідно до затверджених переліків і графіків робіт, зазначених у відповідних додатках до договору.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору № 11/07-3 оформлення факту виконання робіт здійснюється щомісяця в останній день, в якому виконувались роботи, за актом виконаних робіт, в якому фіксується обсяг виконаних основних і додаткових робіт (за їх наявності), строк і вартість виконаних робіт; оформлені виконавцем акт та рахунок передаються замовнику протягом 3 (трьох) робочих днів місяця, наступного за місяцем виконання робіт; відповідач підписує акт виконаних робіт і направляє його позивачу не пізніше 2 (двох) робочих днів з моменту його отримання, за винятком випадків, передбачених п. 4.3 договору.

Згідно із п. 2.3.2 договору № 11/07-3 відповідач зобов'язався своєчасно сплачувати рахунки позивача за якісно виконані роботи.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору № 11/07-3, в редакції додаткової угоди № 11 від 15.07.2015, вартість робіт з прибирання приміщень за договором складає 33 688,76 грн., в тому числі ПДВ - 5 614,79 грн.; вартість проведення висотно-верхолазного вологого прибирання за рік складає 46 404,15 грн., в тому числі ПДВ - 7 734,03 грн.; оплата робіт здійснюється кожного місяця, наступного за місяцем виконання робіт, протягом 5 (п'яти) днів з моменту підписання акту виконаних робіт і надання позивачем рахунку.

Факт виконання позивачем умов договору № 11/07-3 на суму у розмірі 64 818,89 грн., підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000067 від 03.02.2016, № ОУ-0000832 від 31.08.2016, № ОУ-0000897 від 26.09.2016.

Також, разом із актами позивачем було виставлені відповідачу рахунки на оплату: рахунки-фактури № СФ-0001097 від 31.08.2016, № СФ-0001154 від 26.09.2016, № СФ-0000081 від 03.02.2016, що підтверджується вказуванням зазначених рахунків в актах здачі-прийняття робіт (надання послуг).

Однак, відповідачем, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором № 11/07-3, не сплачені позивачу грошові кошти за надані останнім послуги згідно із актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000067 від 03.02.2016, № ОУ-0000832 від 31.08.2016, № ОУ-0000897 від 26.09.2016.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

24.10.2016 відповідачем повторно направлено відповідачу рахунки на оплату послуг.

12.12.2016 позивач направив на адресу відповідача вимогу вих. № 12-12/1 від 12.12.2016 про сплату заборгованості за договором № 11/07-3.

Відповіді на вимогу позивача відповідачем не надано.

Доказів належної оплати за надані позивачем послуги за договором № 11/07-3 у встановленому порядку відповідачем до суду не подано і не міститься у матеріалах справи, у зв'язку із чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму у розмірі 64 818,89 грн.

Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позовна вимога про стягнення 64 818,89 грн. боргу є такою, що відповідає нормам законодавства та підтверджена матеріалами справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу; порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Згідно із ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пунктом 5.1 договору № 11/07-3 сторони погодили, що у випадку порушення відповідачем строків оплати за виконані роботи відповідач виплачує позивачу пеню у розмірі подвійної облікової строків НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Апеляційний господарський суд, перевіривши розрахунок пені, наведений у позовній заяві, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає, що арифметично правильним розміром пені є сума пені у розмірі 6 281,06 грн.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних, наведений позивачем у позовній заяві, апеляційний господарський суд погоджується із висновком господарського суду першої інстанції та вважає суми інфляційних втрат та 3% річних у розмірах 4 233,17 грн. та 714,36 грн., відповідно, правильними та такими, що підлягають стягненню з відповідача.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.

Твердження скаржника про те, що договір № 11/07-3 є неукладеним, оскільки не відповідає вимогам ст. 638 ЦК України, те, що акти здачі-прийняття робіт підписані невідомими особами, посадове становище та прізвище яких в актах не зазначено, є безпідставними та спростовуються наявними матеріалами справи.

Крім того, як зазначає скаржник, 22.02.2017 останнім перераховано на рахунок позивача суму основного боргу у розмірі 64 818,89 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 897866 від 22.02.2017; 16.03.2017 відповідачем перераховано на рахунок позивача 6 992,30 грн., що дорівнює сумі 50% штрафних санкцій, задоволених рішенням Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 та витрат позивача зі сплати судового збору, що підтверджується платіжним дорученням № 899786 від 16.03.2017; 16.03.2017 між позивачем та відповідачем укладено мирову угоду, відповідно до якої зобов'язання відповідача перед позивачем зі сплати пені, 3% річних та інфляційних нарахувань, що виникло у зв'язку із простроченням виконання відповідачем свого зобовзяання зі сплати вартості наданих позивачем послуг згідно із умовами договору про надання послуг комплексного прибирання № 11/07-3 від 01.06.2011, припиняється в частині, що перевищує розмір сплачених відповідачем на користь позивача сум 3% річних, індексу інфляції та пені.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм процесуального права, порушення та неправильного застосування норм матеріального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю „Українська дистрибуційна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/24133/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.02.2017 у справі № 910/24133/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/24133/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Повний текст постанови складено 07.04.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім