КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа№ 910/14990/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 - представник за довіреністю від 29.05.2015 року;

від відповідача: ОСОБА_3 - представник за довіреністю від 10.01.2017 року;

від третьої особи 1: не з'явились;

від третьої особи 2: ОСОБА_4,

від третьої особи 3: ОСОБА_3 - представник за договором про надання правової допомоги,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 року

у справі № 910/14990/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом ОСОБА_5

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі"

Треті особи 1) Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Башлай Даря Іванівна

2) ОСОБА_4

3) ОСОБА_7

про розірвання договору та визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" про визнання недійсним п. 4.1 договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011р., а також розірвання вказаного договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011р. у зв'язку з його невиконанням відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем п.3.1 договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011 щодо обов'язку з виплати позивачеві частки з статутного капіталу у розмірі 240 000, 00 грн., внаслідок чого останній просить розірвати вказаний договір та визнати п. 4.1 даного договору недійсним, як такий, що не відповідає реальним обставинам та укладений за відсутності з боку генерального директора ТОВ "Міжнародний центр торгівлі" ОСОБА_7 наміру щодо здійснення розрахунку.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з'ясував обставин щодо виконання договору відповідно до змісту оспорюваного п. 4.1 договору, не забезпечив позивачу в повному обсязі реалізацію своїх процесуальних прав в частині доказування, не взяв до уваги, що існує причина спору, що призвело до необ'єктивного розгляду справи і прийняття судового рішення без повного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), судді: Кропивна Л. В., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 28.02.2017 року.

У судове засідання 28.02.2017 року представник третьої особи 1 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник третьої особи 2 у судове засідання 28.02.2017 року не з'явився, однак, через відділ документального забезпечення суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача у судовому засіданні 28.02.2017 року заявив клопотання про відкладення розгляду справи, з метою надання додаткових доказів по справі.

Представник відповідача у судовому засіданні 28.02.2017 року не заперечував проти відкладення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017 року розгляд справи відкладено до 21.03.2017 року.

У судове засідання 21.03.2017 року представник третьої особи 1 не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача у судовому засіданні 21.03.2017 року заявив відвід колегії суддів.

Третя особа 1 у судовому засіданні 21.03.2017 року підтримав заяву позивача про відвід колегії суддів.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.03.2017 року заперечував проти заявленого позивачем відводу колегії суддів.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. - головуюча, Кропивна Л. В., Пономаренко Є.Ю. відмовлено.

Представник позивача у судовому засіданні 21.03.2017 року заявив клопотання про витребування у ПАТ АБ "Укргазбанк", АТ "УкрСиббанк" виписок по рахункам ТОВ "МЦТ" за період з 01.03.2007 року по 09.03.2011 року.

Третя особа 2 підтримав клопотання про витребування доказів.

Представник відповідача заперечував проти задоволення клопотання позивача, однак, просив, у разі задоволення останнього, визначити більший період за який буде витребувано виписки по рахункам.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.03.2017 року витребувано у ПАТ АБ "Укргазбанк" та у АТ "УкрСиббанк" додаткові документи по справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7, оскільки він володіє 50 % статутного капіталу відповідача та відкладено розгляд справи до 06.04.2017 року.

Представник позивача у судовому засіданні 06.04.2017 році заявив клопотання про виклик у судове засідання для дачі пояснень ОСОБА_7

Розглянувши клопотання представника позивача колегія суддів зазначає, що у п. 22 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 18.03.2008р. № 01-8/164 "Про деякі питання застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2007 році" щодо дій господарського суду у випадках, коли певні обставини справи можуть бути підтверджені лише поясненнями фізичних осіб зазначено, що чинний ГПК не передбачає такого джерела доказування, як показання свідків. Однак це не означає неможливості використання як засобів установлення фактичних даних (обставин) у справі письмових та усних пояснень фізичних осіб, яким відомі відповідні дані (обставини).

Відповідно до ст. 30 ГПК України в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів.

Зазначені особи зобов'язані з'явитись до господарського суду на його виклик, сповістити про знані їм відомості та обставини у справі, подати на вимогу господарського суду пояснення в письмовій формі.

Як вбачається із матеріалів справи, в суді першої інстанції представником ОСОБА_7 були надані до суду письмові пояснення останнього щодо обставин справи, зокрема, обставин здійснення оплати за договором купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року.

При цьому, колегія суддів зазначає, що в апеляційній інстанції ОСОБА_7 було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самосітйних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Його інтереси, у відповідності до ст. 28 ГПК України, в судових засіданнях представляє повноважний представник.

Зважаючи на викладене, беручи до уваги те, що ОСОБА_7 надав письмові пояснення щодо обставин справи та зважаючи, що останній є третьою особою у даній справі, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання представника позивача про виклик третьої особи 3 для дачі пояснень на підставі ст. 30 ГПК України.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.04.2017 року подав суду виписки з АТ «Укрсиббанк» за період з 01.02.2011 року по 01.04.2011 року.

Представник позивача та третя особа 2 у судовому засіданні 06.04.2017 року зазначили, що подані представником відповідача виписки не свідчать про передачу коштів позивачу, а лише фіксують замовлення відповідачем відповідних коштів у банку.

Представник позивача у судовому засіданні 06.04.2017 року підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем позивачу коштів на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.04.2017 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Порядок створення та управління товариством, відносини учасників між собою та з товариством, правовий статус учасників та самого господарського товариства, яким є товариство з обмеженою відповідальністю, визначаються й регулюються, зокрема, Цивільним, Господарським кодексами України, Законом України „Про господарські товариства" тощо.

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Згідно частин 1 та 2 статті 83 ЦК України юридична особа може створюватися у формі, зокрема, товариства, яким є організація, створена шляхом об'єднання осіб (учасників) які мають право участі у цьому товаристві.

Статтею 84 Цивільного кодексу України встановлено, що товариство з обмеженою відповідальністю є підприємницьким товариством. За статтею 62 Господарського кодексу України підприємство є самостійним господарюючим суб'єктом, юридичною особою, має відокремлене майно, самостійних баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом. Частиною 5 статтею 63 ГК України визначено, що господарське товариство, як корпоративне підприємство діє, зокрема, на основі об'єднання майна засновників (учасників), їх спільного управління справами.

За правилами частини 4 статті 87 Цивільного кодексу України юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації. Згідно частини 3 статті 83 Господарського кодексу України господарське товариство набуває статусу юридичної особи з дня його державної реєстрації.

Згідно даних Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" та відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань товариство було зареєстровано Оболонською районною у місті Києві державною адміністрацією 17.02.06р., номер запису про державну реєстрацію 0006655. На дату державної реєстрації засновниками зазначеного товариства значились - гр. ОСОБА_5, якому належала частка статутного капіталу в розмірі 40% (240000,00 грн. ), гр. ОСОБА_4, якому належала частка в розмірі 30% (180000,00 грн.) та гр. ОСОБА_8, якому належала частка в розмірі 30% (180000,00 грн.), загальний розмір статутного капіталу - 600 000,00 грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_5 (продавець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міжнародний торговий центр" (покупець за договором) в особі Генерального директора ОСОБА_7, що діяв на підставі статуту від 9 березня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав (далі - договір), згідно п. 1.1 якого ОСОБА_5, який є власником корпоративних прав на частку статутного капіталу в ТОВ "МЦТ" у розмірі 40 % (сорок) відсотків, продав, а ТОВ "МЦТ" купив зазначені корпоративні права на частку в статутному капіталі, що в грошовому еквіваленті складає 240 000,00 (двісті сорок тисяч гривень нуль копійок) грн.

Згідно п. 1.1.1 договору належність позивачеві корпоративних прав на частку в статутному капіталі TOB "МЦТ" підтверджується статутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі", посвідченим Балашем A.C., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 11 вересня 2008 року в реєстрі за № 579 та свідоцтвом Товариства про внесення ОСОБА_5 грошових коштів в оплату частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю " Міжнародний центр торгівлі " у повному обсязі від 22 вересня 2008 року.

Покупець належним чином повідомлений про характер діяльності та про фінансовий стан прав Товариства на момент укладення даного договору (п. 1.4 договору).

Договір вчинений за згодою дружини продавця ОСОБА_13, посвідченої 09.03.11р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. за реєстраційним номером 418.

Розділами 2-5 договору сторони узгодили порядок оформлення прав, ціну договору, порядок розрахунків, відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 7.1 договору, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Так, вказаний договір підписаний ОСОБА_5 особисто та уповноваженим представником ТОВ "МЦТ", підпис якого засвідчений печаткою товариства, а також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Башлай Д.І. та зареєстрований в реєстрі за № 421.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу можуть бути і майнові права.

Згідно із п. 1.3 договору, предметом купівлі - продажу даного договору є корпоративні права ОСОБА_5 як продавця на частку, що продається: 40 % (сорок) відсотків статутного капіталу ТОВ "Міжнародний центр торгівлі", що дорівнює 240 000, 00 гривень.

Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 3.1 договору, за відступлення частки у статутному капіталі ТОВ "МЦТ" покупець зобов'язується сплатити 240 000,00 грн.

При цьому у пункті 4.1 спірного договору сторони засвідчили, що на момент нотаріального засвідчення цього договору сума, зазначена в п. 3.1 продавцем отримана повністю ще до підписання цього договору.

Звертаючись до суду першої інстанції позивач зазначає, що незважаючи на той факт, що сторони у пункті 4.1 договору сторони засвідчили, що на момент нотаріального посвідчення цього договору сума, зазначена в п. 3.1, продавцем отримана ще до підписання договору, дана умова реально виконана не була, тобто грошові кошти в сумі 240 000, 00 грн. (вартості частки в статутному капіталі) позивачу передані не були.

Так, позивач зазначає, що вказаний договір був підписаний покупцем за відсутності фактичної передачі коштів до його підписання та з тих підстав, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, співучасником товариства та водночас близьким родичем позивача, який на час підписання договору займав посаду фінансового директора товариства, існували довірливі відносини. Окрім того позивач зауважує, що ОСОБА_4 як фінансовий директор та ОСОБА_7 як генеральний директор ТОВ "МЦТ" і водночас співвласник товариства, маючи рівні права згідно статуту товариства, гарантували позивачу оплату передбаченої договором купівлі - продажу корпоративних прав суми у найближчому майбутньому.

Отже, як зазначає позивач, на час укладення спірного договору йому було відомо про фінансові труднощі товариства, і повністю довіряючи двом іншим співвласникам, продавець погодився на підписання спірного договору купівлі-продажу з умовою, зазначеною у п. 4.1 договору, яка, за твердженнями ОСОБА_5 не відповідала реальним обставинам..

Враховуючи той факт, що кошти згідно умов п. 4.1 договору позивачу не були передані в розрахунок за відчужену частку в статутному капіталі товариства як до підписання договору так і після укладення останнього, з боку відповідача в особі генерального директора ТОВ "МЦТ" ОСОБА_7 взагалі не існувало наміру щодо здійснення розрахунку з продавцем, при цьому відповідач в особі генерального директора ОСОБА_7 навмисно ввів позивача в оману під час укладення п. 4.1 договору, приховавши від ОСОБА_5 реальні наміри не здійснювати розрахунок за умовами договору.

Беручи до уваги вищевикладене, посилаючись на ст. 230 Цивільного кодексу України, згідно якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним, позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання недійсним п. 4.1 договору купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року.

Окрім того, посилаючись на прийняття Господарським судом міста Києва ухвалою від 23.07.2014 у справі № 910/15007/14 до розгляду заяви Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" про порушення провадження у справі про банкрутство, та порушення ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2014р. справи про банкрутство ТОВ "МЦТ", якою також визнано грошові вимоги Колективного підприємства "Київський птахокомбінат" до боржника у загальному розмірі 438090,00 грн., введено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі", призначено розпорядника майна боржника тощо, позивач зазначає про неможливість стягнення спірних коштів за договором купівлі - продажу корпоративних прав в сумі 240 000,00 грн., а тому позивач просить суд розірвати спірний договір у зв'язку з його невиконанням відповідачем на підставі ч. 2 ст. 651, ст. 653 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Згідно зі ст. 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документам.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про господарські товариства" товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний (складений) капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 144 Цивільного кодексу України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Не допускається звільнення учасника товариства з обмеженою відповідальністю від обов'язку внесення вкладу до статутного капіталу товариства, у тому числі шляхом зарахування вимог до товариства.

Відповідно до ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю може бути відчужена до повної її сплати лише у тій частині, в якій її уже сплачено. У разі придбання частки (її частини) учасника самим товариством з обмеженою відповідальністю воно зобов'язане реалізувати її іншим учасникам або третім особам протягом строку, що не перевищує одного року, або зменшити свій статутний капітал відповідно до статті 52 цього Закону.

Аналогічні положення визначені ст. 147 Цивільного кодексу України.

Отже, реалізація передбаченого ст. 147 Цивільного кодексу України, ст. 53 Закону України "Про господарські товариства" права учасника товариства з обмеженою відповідальністю продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства, здійснити відчуження своєї частки (її частини) третім особам, якщо інше не встановлено статутом товариства, пов'язана з укладенням відповідного правочину (купівлі-продажу, міни, дарування, безоплатної передачі тощо). Особа, яка придбала частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, здійснює права і виконує обов'язки учасника товариства з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі.

При цьому при передачі частки (її частини) учаснику товариства з обмеженою відповідальністю або третій особі відбувається одночасний перехід до такої особи всіх прав та обов'язків, що належали учаснику, який продав чи відступив її повністю або частково. Учасник-продавець втрачає право на отримання від товариства оплати вартості частки майна товариства пропорційно розміру частки учасника та, відповідно, право на отримання частки прибутку, яке набуває покупець.

В свою чергу припинення прав на частку в статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю у зв'язку з її відчуженням (повним відчуженням) призводить одночасно й до припинення участі у товаристві.

Так, умовами п. 5.1 договору сторони погодили, що з моменту нотаріального засвідчення договору покупець приймає на себе усі права та обов'язки продавця, які обумовлені його статусом як учасника товариства, належали йому на момент укладення договору та передбачалися установчими документами товариства, у тому числі право власності на корпоративні права на частку в статутному капіталі.

У пункті 5.2 договору сторони встановили, що з моменту нотаріального посвідчення цього договору усі права та обов'язки, пов'язані з правом власності продавця на вклад до статутного капіталу товариства, внесений в оплату корпоративних прав на частку, переходить до покупця.

Згідно із п.п. 2.1, 2.2 Договору покупець вважається повноправним власником корпоративних прав на частку з моменту виконання цього договору та реєстрації нової редакції статуту. Набуття покупцем права власності на корпоративні права на частку у статутному капіталі зобов'язує сторони провести реєстрацію нової редакції Статуту ТОВ "Міжнародний центр торгівлі", щодо нового складу його учасників.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та редакції статуту товариства, затвердженої рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом № 65/2 від 24.10.2011, та зареєстрованої держреєстратором 26.10.2011 вбачається, що станом на момент розгляду справи в суді Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародний центр торгівлі" має всього два учасника - ОСОБА_4 та ОСОБА_7, які володіють рівними частками у статутному капіталі ТОВ "МЦТ" (50%/50%), кожна з яких у грошовому еквіваленті становить 180 000,00 (сто вісімдесят тисяч гривень нуль копійок) грн., статутний капітал товариства складає 360 000,00 грн.

Тобто, вказані обставини свідчать про реалізацію покупцем набутих за договором прав та обов'язків, зокрема, щодо реєстрації нового складу учасників товариства та відповідної редакції статуту.

При цьому позивач, в обґрунтування позовних вимог про недійсність п. 4.1 договору купівлі - продажу корпоративних прав посилається на те, що зазначений пункт 4.1, яким встановлено отримання в повному обсязі позивачем як продавцем суми коштів в розмірі 240 000,00 грн., визначених як оплата за передані корпоративні права, внесений до умов договору всупереч наявним обставинам щодо розрахунку, а саме за відсутності фактичної виплати відповідачем продавцю грошових коштів в сумі 240 000,00 грн. та є таким, що вводить в оману продавця.

Так, за приписами ст.ст. 627, 628 Цивільного України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, якою закріплено принцип свободи договору, при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

В свою чергу, як вбачається зі матеріалів справи, уклавши спірний договір та засвідчуючи у п. 4.1 договору той факт, що на момент нотаріального посвідчення останнього зазначена у п. 3.1 сума отримана продавцем ще до підписання договору, діяли свідомо на підставі свого вільного волевиявлення та бажали реального настання правових наслідків за оспорюваним правочином.

Як зазначено в тексті самого договору, зокрема, в пункті 7.4, сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру мнимого та/або фіктивного правочину, а також свідчили, що зміст цього договору їм нотаріусом роз'яснено у повному обсязі.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З аналізу абзацу 2 частини 1 статті 229 Цивільного кодексу України вбачається, що істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України" Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 № 11).

За приписами ч. 3 ст. 209, ст. 203 Цивільного кодексу України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього кодексу, зокрема, щодо відповідності змісту правочину чинному законодавству, наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності у сторін, вільного волевиявлення та відповідності його внутрішній волі, спрямованість договору на реальне настання наслідків за договором.

Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Отже, нотаріальна діяльність спрямована на надання вірогідності юридичним правам, фактам і документам, одним із завдань якої є охорона прав та інтересів громадян і організацій, які пов'язані з їхнім буттям, існуванням, діяльністю, оскільки стосуються майнових прав та гарантування подальшої їх реалізації з метою запобігання можливим порушенням або є засобом захисту вже порушених прав.

Колегією суддів встановлено, зокрема з письмових пояснень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Башлай Дарї Іванівни, якою було посвідчено спірний договір вбачається, що посвідчення останнього відбулося у чіткій відповідності до Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 03.03.2004 № 20/5 (яка була чинні чинна на дату посвідчення договору), а саме від покупця та продавця як сторін Договору були витребувані документи, які підтверджують право власності позивача на відчужувані корпоративні права, отримана нотаріально посвідчена заява дружини позивача про її згоду на продаж позивачем корпоративних прав, отримані документи, які встановлюють правоздатність та дієздатність сторін договору, перевірено та встановлено факти відсутності обтяжень корпоративних прав позивача та податкової застави на майно позивача, а також отримано нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_4, як учасників ТОВ "Міжнародний центр торгівлі", про відмову від переважного права на придбання вказаних корпоративних прав за 240 000, 00 грн. тощо.

В свою чергу відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України "Про нотаріат" нотаріус не несе відповідальності в разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчинень нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчиненням якої звернулася особа.

Таким чином, функції нотаріуса в даному випадку полягають виключно в посвідченні правочину, передумовою виконання яких є набуття сторонами обов'язків щодо достовірності надання зазначеної в договорі інформації, наслідки невиконання яких покладаються виключно на сторони укладеного та посвідченого правочину.

Щодо посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог на відсутність факту сплати ТОВ "МТЦ" ціни договору в сумі 240 000, 00 грн. та ненадання відповідачем як покупцем будь - яких доказів отримання ОСОБА_5 як продавцем вказаної суми, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, колегія суддів зазначає, що в суді апеляційної інстанції, відповідачем була надана виписка з АТ «Укрсиббанк» за період з 01.02.2011 року по 01.04.2011 року.

З наданої виписки вбачається, що представниками відповідача 10.03.2011 року, 11.03.2011 року та 12.03.2011 року були отримані з банку кошти у сумі 130 000, 00 грн., 73 000, 00 грн. та 37 000, 00 грн. відповідно, (що разом становить 240 000, 00 грн.) для оплати по договору купівлі-продажу корпоративних парв № 421 від 09.03.2011 року.

Представник позивача зазначає, що вказані виписки не свідчать про передачу вищевказаних коштів ОСОБА_5

Водночас, як зазначалося вище, саме позивач повинен довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів неотримання коштів на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав № 421 від 09.03.2011 року.

Натомість, посилання позивача на те, що він не отримував кошти від покупця за відчужену ним частку товариства спростовуються матеріалами справи, оскільки у пункті 4.1 спірного договору сторони зазначили, що "сторони засвідчують, що на момент нотаріального засвідчення цього договору сума зазначена в п. 3.1 продавцем отримана повністю ще до підписання цього договору". В свою чергу зважаючи на зміст вказаного пункту договору, оскільки в останньому вказано факт отримання грошових коштів на момент укладення договору, за висновками суду письмова форма такого договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 18.09.13 р. у справі № 6-63цс13, згідно якої письмова форма договору.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що сам факт видачі банком відповідачу коштів на оплату за спірним договором не може свідчити про те, що відповідачем не були сплачені позивачу кошти у сумі 240 000, 00 грн. на підставі договору купівлі-продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факт здійснення відповідачем обману при укладанні спірного договору, оскільки позивач повністю усвідомлював значення п. 4.1 договору, і не заперечував проти змісту.

Також, колегія суддів вважає необгрунованим як доказ несплати коштів наявність гарантійного листа ТОВ "МТЦ" від 01.11.2013 року за підписом представника ТОВ "МЦТ" ОСОБА_4, яким товариство гарантувало сплату позивачеві заборгованість за договором купівлі - продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року у сумі 240 000, 00 грн. до кінця 2014 року.

Так, з матеріалів справи вбачається, що під час укладання спірного договору, інтереси товариства представляв ОСОБА_7, який на час підписання гарантійного листа був керівником ТОВ «МТЦ».

Однак, не дивлячись на те, що згідно із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, на момент складання гарантійного листа, ОСОБА_4 був підписантом відповідача, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_7 як особа, яка представляла інтереси товариства під час підписання спірного договору, уповноважувала ОСОБА_4 на надання позивачу вказаного листа та останній володів всією інформацію про обставини укладання договору купівлі-продажу корпоративних прав, в тому числі і щодо відсутності здійснення оплати по договору.

Окрім цього колегія суддів погоджується із висновокм суду першої інстанції, що приватні інтереси учасника товариства, яким на час укладення спірного договору ОСОБА_5, не можуть вважатись частиною інтересів товариства, незалежно від ступеню контролю учасника за товариством, а тому твердження позивача про те, що мало місце введення його в оману з використанням довірливих відносин між учасниками товариства за висновками суду не мають правового значення при вирішенні даного спору та застосуванні приписів статті 230 Цивільного кодексу України, на яку в обґрунтування поданого позову посилається позивач, як такі, що не відповідають диспозиції вказаної статті.

Таким чином колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку, що спірний договір купівлі-продажу корпоративних прав частки статутного капіталу ТОВ "МЦТ" від 9 березня 2011 року відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, укладався позивачем ОСОБА_5 з повним усвідомленням значення своїх дій на підставі вільного волевиявлення та з однозначним розумінням усіх умов договору, станом на момент розгляду справи судом факт виконання договору підтверджується матеріалами справи та позивачем не спростований, зокрема, щодо оплати грошових коштів та прийняття-передачі корпоративних прав, які є предметом договору.

Щодо позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року, то звертаючись із даною вимогою позивач посилається на істотне порушення відповідачем умов договору в частині не здійснення оплати вартості частки в статутному капіталі товариства на суму 240 000, 00 грн.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як зазначалося вище, як підставу розірвання договору позивач посилається на істотне порушення умов договору, а саме на нездійснення відповідачем оплати вартості частки в статутному капіталі останнього.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Водночас, як зазначалося вище, позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували істотне порушення відповідачем умов спірного договору.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про необґрунтованість позовних вимог позивача щодо розірвання договору купівлі-продажу корпоративних прав від 09.03.2011 року.

Щодо поданого представником відповідача клопотання про застосування строків позовної давності, то колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Так, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Враховуючи те, що колегією суддів не встановлено порушення прав позивача та позивачем не доведено наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, в зв'язку з чим за результатами всебічного та повного дослідження обставин справи в задоволенні позову судом відмовлено, зазначене виключає можливість застосування позовної давності у даному спорі, тобто відповідне клопотання представника відповідача задоволенню не підлягає.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 року у справі № 910/14990/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 року у справі № 910/14490/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/14490/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко