КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2017 р. Справа№ 910/18225/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача Панасенко І.І. - дов. № 060-8085 від 03.11.2016

від відповідача 1 Мединський М.М. - дов. б/н від 08.02.2017

від відповідача 2 Луцький М.І. - дов. б/н від 02.01.2017

Василенко І.В. - дов. б/н від 02.01.2017

від відповідача 3 не з'явились

від третьої особи 1 Омельчук В.М. - дов. № 18-0009/75433 від 08.09.2016

від третьої особи 2 Башаров В.Є. - дов. № 27-48342/14 від 28.12.2016

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 14.12.2016 (суддя Чинчин О.В.)

у справі № 910/18225/16

за позовом Департаменту культури виконавчого органу Київської

міської ради (Київської міської державної адміністрації)

до 1) Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ»

3) Публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів 1) Національного банку України

2) Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі № 910/18225/16 в задоволенні позовних вимог Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» та Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання договору недійсним - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із згаданим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» оскаржило його в апеляційному порядку, просило скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. За твердженнями апелянта, оскільки згода на укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 від імені органу охорони культурної спадщини не надавалась, охоронний договір не укладався, ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» не мало повноважень та необхідного обсягу прав для розпорядження предметом іпотеки. Крім цього, в порушення вимог чинного законодавства України сторони при укладенні Іпотечного договору не дотримались порядку визначення вартості предмета іпотеки, що, на думку апелянта, є самостійною підставою для визнання його недійсним тощо.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 910/18225/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Дикунської С.Я., суддів: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2017 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 14.02.2017.

Ухвалами Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2017, від 07.03.2017 та від 21.03.2017 розгляд справи відкладався на 07.03.2017, 21.03.2017 та 28.03.2017 відповідно.

Подане представником ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» в судовому засіданні апеляційної інстанції 21.03.2017 клопотання про залучення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до участі у справі в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, як безпідставне та необґрунтоване залишено апеляційним судом без задоволення, оскільки рішення у даній справі жодним чином не вплине на права та обов'язки вищезгаданих фізичних осіб, адже спірний Іпотечний договір від 13.05.2010 укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ».

В судове засіданні апеляційної інстанції 28.03.2017 з'явились представники позивача, відповідачів 1 та 2, третіх осіб 1 та 2, представник відповідача-3 не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутні в судовому засіданні представники позивача, відповідачів 1 та 2, третіх осіб 1 та 2, не заперечували проти розгляду справи у відсутності представника відповідача-3.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р.).

Оскільки неявка представника відповідача-3 не перешкоджає вирішенню спору по суті, апеляційний господарський суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 28.03.2017 представником ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» подано клопотання про зупинення провадження у даній справі № 910/18225/16 до набрання законної сили рішенням суду у справі № 757/61632/16-ц за позовом ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ».

Присутній в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.03.2017 представник позивача залишив вирішення згаданого клопотання на розсуд суду.

Представники відповідача-1, третіх осіб 1 та 2 заперечували проти зупинення провадження у справі з підстав його необґрунтованості.

Так, на підставі ст. 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави.

Відповідно до п. 3.16. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.11.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами перших інстанцій» статтею 79 ГПК встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним. Зокрема, відповідно до частини першої статті 79 ГПК господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини друга - четверта статті 35 ГПК).

Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Іншим судом, про який йдеться у частині першій статті 79 ГПК, є будь-який орган, що входить до складу судової системи України згідно з статтею 3 та частиною другою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»; іншим судом може вважатися й інший склад суду (одноособовий чи колегіальний) в тому ж самому судовому органі, в якому працює суддя (судді), що вирішує (вирішують) питання про зупинення провадження у справі.

Отже, метою зупинення провадження у справі до розгляду пов'язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з'ясовні та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.

Сама по собі взаємопов'язаність двох справ ще не свідчить про неможливість розгляду даної справи до прийняття рішення у іншій справі.

Як встановлено матеріалами справи, 27.03.2017 Печерським районним судом міста Києва прийнято рішення у справі № 757/61632/16-ц. Проте оскаржуване рішення у даній справі прийняте судом 14.12.2016.

З огляду на наведене, прийняття Печерським районним судом міста Києва рішення у справі № 757/61632/16-ц не перешкоджає апеляційному перегляду рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі № 910/18225/16 та не є підставою для зупинення провадження у даній справі на підставі ч. 1 ст. 79 ГПК України.

Представники ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» (відповідача-2) в судовому засіданні підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну відповідача-2, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача-1, третіх осіб 1 та 2 заперечували доводи апеляційної скарги, просили їх відхилити, а оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.

На підставі ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» про визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 13.05.2010 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (іпотекодержателем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (іпотекодавцем) укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550. Договором про внесення змін №3 від 24.07.2013 до Іпотечного договору від 13.05.2010 сторони виклали преамбулу договору в наступній редакції: «Сторона 1: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (Іпотекодержатель), Сторона 2: Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (Іпотекодавець)». За твердженнями позивача, будинок за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 15/4 - прибутковий і конторський, будинок страхової компанії «Росія», наказом Міністерства культури і туризму України №706/0/16-10 від 15.09.2010 занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятка архітектури, містобудування та історії місцевого значення, охоронний №62-Кв, охороняється Законом України «Про охорону культурної спадщини». Проте, згода на укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 від імені органу охорони культурної спадщини не надавалась, охоронний договір не укладався, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» не мало повноважень та необхідного обсягу прав для розпорядження предметом іпотеки. Крім цього, позивач наполягав, що в порушення вимог чинного законодавства України при укладенні Іпотечного договору сторони не дотрималась порядку визначення вартості предмета іпотеки, що є самостійною підставою для визнання його недійсним. Наведені обставини, на думку позивача, є підставою для визнання недійсним Іпотечного договору від 13.05.2010, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550, з усіма змінами до нього.

Як встановлено матеріалами справи, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №159 від 27.01.1970 «Про взяття під державну охорону пам'ятників археології, історії і мистецтва» та затвердження списків пам'ятників загальносоюзного, республіканського та місцевого значення» вирішено взяти під державну охорону пам'ятники археології, історії і мистецтва згідно додатків №1, №2 і №3.

Додатком №3 до рішення міськвиконкому до списку пам'ятників археології, історії і мистецтва місцевого значення віднесено, зокрема, меморіальний будинок, в якому в 1951 - 1960 жив І.С. Паторжинський, вул. Заньковецької, 4.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №840 від 21.08.1975 «Про проведення паспортизації пам'ятників археології, історії і мистецтва в м. Києві» вирішено взяти на облік і під державну охорону пам'ятники та пам'ятні місця згідно додатку №1, зокрема, меморіальний будинок, де у 1950 - 1970 жив терапевт, професор, заслужений діяч науки УРСР А.Л. Міхньов, вул. Хрещатик, 15.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №1804 від 22.11.1982 «Про затвердження переліку пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення у м. Києві», згідно з додатком до якого увійшов, зокрема, за охоронним № пам'ятника 62, Пасаж, 15, 1914 спорудження пам'ятника.

15.04.2004 між Головним управлінням культури, мистецтв та охорони культурної спадщини Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (управління) та Товариством з обмеженою відповідальністю спільне виробничо-комерційне підприємство «Вечірній Київ» (користувачем) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №891, відповідно до якого користувач прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії (рішення Київського міськвиконкому від 27.01.1970 №159 і рішення Київського міськвиконкому від 21.08.1975 №840) та архітектури (охор. №62, рішення Київського міськвиконкому від 22.11.1982 №18040 місцевого значення за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Як встановлено матеріалами справи, 13.05.2010 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (іпотекодержателем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ», яке є правонаступником Товариства з обмеженою відповідальністю Спільного виробничо-комерційного підприємства «Вечірній Київ» (іпотекодавцем), було укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550.

Відповідно до п. 2.1 Іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва від 11.10.2006 серія ЯЯЯ номер №802435 на підставі наказу №1490-В від 11.10.2006 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі за реєстровим №3121-П/1383-П. Право власності на предмет іпотеки підтверджується довідкою-характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №1456059 від 18.02.2010.

Положеннями п.2.2. Іпотечного договору сторони погодили, що загальна балансова вартість предмета іпотеки згідно довідки-характеристики Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №1456059 від 18.02.2010 становить 98 217 143, 94 грн.

Іпотекодавець на підставі п. 9.9. Іпотечного договору зобов'язався в строк не пізніше 4 календарних місяців з дати його підписання надати іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки.

Договір згідно п. 16 набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

Договором про внесення змін №1 від 29.10.2010 до Іпотечного договору від 13.05.2010, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №2073, сторони погодили внести зміни до п. 9.9. Договору та викласти його в наступній редакції: «Іпотекодавець зобов'язується в строк не більше ніж 7 календарних місяців з дати підписання цього договору надати іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки».

Договором про внесення змін №2 від 19.08.2011 до Іпотечного договору від 13.05.2010, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №1946, було внесено зміни до преамбули договору, п.1, п.п.2.1, 2.2, 3.2, 9.4, 10.3, абзацу п. 11, а також доповнено Іпотечний договір п.п. 22, 23, 24 в наступній редакції: п. 22. Будинок, приміщення якого є предметом іпотеки, внесено до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятку історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охорон. №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10). п.23. Використання предмету іпотеку можливе виключно у відповідності до всіх вимог охоронного договору від 27.07.2011 №2660, укладеного між Головним управлінням та власником приміщень - ТОВ «КАВИЦЬКИЙ». п.24. У разі можливого переходу права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, останній має попередньо повідомити про це Головне управління (згідно ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» відчуження можливе тільки за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини - Головного управління). При цьому Головне управління має право привілеєвої купівлі приміщень пам'ятки (ст. 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Договором про внесення змін №3 від 24.07.2013 до Іпотечного договору від 13.05.2010, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №566, сторони виклали преамбулу в наступній редакції: «Сторона 1: Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (іпотекодержатель), Сторона 2: Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (іпотекодавець)», а також внесли зміни до п.п.1, 9.4, 10.3, 11, 12.3.2 Договору».

Договорами про внесення змін №4 від 06.02.2014, №5 від 13.04.2014 та №6 від 01.08.2014 до Іпотечного договору від 13.05.2010 іпотекодавець підтвердив ознайомлення з умовами основного зобов'язання та додаткових договорів до нього.

За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.203 ЦК України загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно п. 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі постанова пленуму № 11) правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», частини другої статті 20 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі», статті 12 Закону України «Про іпотеку», частини другої статті 29 Закону України «Про страхування», статті 78 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 7-1 Закону України «Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності» тощо.

Таким чином, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом п. 2.9 постанови пленуму № 11 відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, згідно п. 2.5.2 згаданої постанови пленуму № 11 необхідно з урахуванням приписів ст. 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим господарським судом України в п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом якого вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ГК України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

З огляду на наведене, вищезазначені положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вище згадувалось, 13.05.2010 між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (іпотекодержателем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (іпотекодавцем) було укладено Іпотечний договір, за умовами якого на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів загальною площею 846,90 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №550.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Виконання зобов'язання на підставі ч. 1 ст. 546 ЦК України може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За приписами ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, який має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, яке виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Правочин згідно ст. 204 ЦК України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував, що будинок за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, 15/4, який є предметом іпотеки, прибутковий і конторський, будинок страхової компанії «Росія», наказом Міністерства культури і туризму України №706/0/16-10 від 15.09.2010 занесений до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, як пам'ятка архітектури, містобудування та історії місцевого значення, охоронний №62-Кв, охороняється Законом України «Про охорону культурної спадщини». Проте, за твердженнями позивача, згоди на укладення Іпотечного договору від 13.05.2010 від імені органу охорони культурної спадщини не надавалось, охоронного договору не укладалось, відтак ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» не мало повноважень та необхідного обсягу прав для розпорядження предметом іпотеки.

Зміст договору на підставі ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, які визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зміст господарського договору згідно ст. 180 ГК України становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

За відсутності в іпотечному договорі однієї із вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно (ст. 18 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину).

Як встановлено матеріалами справи, укладаючи Іпотечний договір від 13.05.2010, сторони (ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «КАВИЦЬКИЙ») погодили зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання, опис предмета іпотеки, права і обов'язки сторін, порядок задоволення вимог іпотекодержателем, інші умови згідно ст. 18 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Предметом застави на підставі ст. 576 ЦК України може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предмет застави залишається у заставодавця, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 6 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на момент укладення оспорюваного Іпотечного договору) у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі й ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

За матеріалами справи, предмет Іпотечного договору від 13.05.2010, а саме нежилі приміщення з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів загальною площею 846,90 кв.м за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4, є пам'яткою архітектури місцевого значення, яка включена до реєстру пам'яток архітектури місцевого значення на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів №1804 від 22.11.1982 «Про затвердження переліку пам'яток містобудування та архітектури місцевого значення у м. Києві», належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (іпотекодавцю) згідно свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва від 11.10.2006, серія ЯЯЯ номер №802435 на підставі наказу №1490-В від 11.10.2006 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі за реєстровим №3121-П/1383-П.

Зміст права власності у суб'єктивному значенні згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України охоплює правомочності власника щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Особливості здійснення права власності на національні, культурні та історичні цінності встановлюються законом.

Так, Законом України «Про охорону культурної спадщини» регулюються правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об'єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь.

Державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини. До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать: центральні органи виконавчої влади, які забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері охорони культурної спадщини; орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим; обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

До повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: погодження відчуження або передачі пам'яток місцевого значення їхніми власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління ( п. 16 ч.1 ст.6 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності (ч.1 ст. 17 згаданого Закону).

За приписами ст. 18 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Статтею 19 згаданого Закону передбачено, що кожна пам'ятка має майнову цінність, що обчислюється у грошовій одиниці України. Пам'ятки підлягають грошовій оцінці за нормативами і методиками, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, власник об'єкта культурної спадщини може реалізувати своє суб'єктивне право на таке майно (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) як шляхом його відчуження, так і шляхом передачі його у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини.

Як встановлено матеріалами справи, ТОВ «КАВИЦЬКИЙ», як власник нерухомого майна, що є пам'яткою архітектури місцевого значення, реалізував своє право на цей об'єкт шляхом передачі його в іпотеку в забезпечення всіх вимог ПАТ «Сведбанк» із кредитних договорів, укладених між банком і позичальниками.

Виходячи із правового визначення поняття іпотеки, наведеного в Законі України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у встановленому цим Законом порядку.

За змістом ст.9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватися предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом.

З огляду на загальні положення цього Закону та характер правовідносин сторін за договором іпотеки, який включає в себе домовленість іпотекодержателя та іпотекодавця щодо встановлення, зміну, припинення іпотечних прав та обов'язків, можна дійти висновку, що оскільки майно, яке є предметом іпотеки, залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно. Сам по собі факт відсутності такого погодження не є безумовною підставою для визнання договору недійсним.

Натомість, при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами той факт, що предмет іпотеки є об'єктом культурної спадщини, має бути враховано з огляду на положення ст.20 Закону України «Про охорону культурної спадщини», якими передбачено право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення відповідним органом охорони культурної спадщини. При цьому, нереалізація цим органом такого права з урахуванням дотримання передбаченої законом процедури повідомлення останнього не є підставою для заборони відчуження об'єкта культурної спадщини.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №3-449гс16.

Положеннями чинного законодавства України встановлена заборона щодо відчуження пам'яток культурної спадщини, які перебувають у державній власності. В той же час, відчуження об'єктів культурної спадщини, що є пам'ятками та перебувають в інших формах власності, крім державної, можливе лише за умови погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Проте, в даному випадку в зв'язку з передачею пам'ятки архітектури місцевого значення в іпотеку, яка залишається у володінні і користуванні іпотекодавця - власника архітектурної пам'ятки, погодження відповідного органу охорони культурної спадщини не потрібно.

З огляду на наведене, доводи позивача та апелянта (відповідача-2) щодо необхідності отримання ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» згоди органу охорони культурної спадщини на передачу об'єкта культурної спадщини в іпотеку, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт відсутності такого погодження відповідного органу не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання Іпотечного договору від 13.05.2010 недійсним.

Разом з тим, незважаючи на відсутність у необхідності отримання погодження органу охорони культурної спадщини, п. 9.9 Іпотечного договору від 13.05.2010 сторони погодили, що іпотекодавець зобов'язувався в строк не пізніше 4 календарних місяців з дати підписання цього Договору надати іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки.

Договором про внесення змін №1 від 29.10.2010 до Іпотечного договору від 13.05.2010, який посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. за реєстровим №2073, сторони домовились внести зміни до п. 9.9 договору та викласти його в наступній редакції: «Іпотекодавець зобов'язується в строк не більше ніж 7 календарних місяців з дати підписання цього договору надати іпотекодержателю наступні документи: дозвіл Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк», Охоронний договір на використання предмету іпотеки».

Як встановлено матеріалами справи, 27.07.2011 між Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (органом охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (власником) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №2660, за умовами якого власник прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10) за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Термін дії даного Охоронного договору на підставі п. 2 встановлено на період володіння приміщеннями пам'ятки.

За умовами п. 3 Охоронного договору у разі зміни в установленому порядку власника, новий власник зобов'язаний укласти з органом охорони новий охоронний договір.

Власник зобов'язувався здійснювати продаж, передачу у володіння, користування чи управління вказаної частини пам'ятки іншій юридичній чи фізичній особі тільки після письмової згоди органу охорони (п. 5.2. Охоронного договору).

Листом №3891 від 04.08.2011 Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» про те, що не заперечує проти передачі у заставу (іпотеку) АТ «Сведбанк» нежитлових приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва пам'ятки відповідно до законодавства у сфері охорони культурної спадщини за умови внесення у договір застави (іпотеки) відповідних пунктів, у випадку невнесення в договір застави вказаних умов погодження надання у заставу вказаних нежитлових приміщень пам'ятки культурної спадщини є недійсним.

Київським науково-методичним центром по охороні, реставрації та використанню пам'яток історії, культури і заповідних території було надано позитивний експертний висновок щодо утримання та використання пам'ятки культурної спадщини (застава приміщень) №3801 від 04.08.2011, а саме приміщень загальною площею 846,9 кв.м. у будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А у Печерському районі м. Києва.

Відповідно до листа №2882 (И-2013) від 30.01.2013 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна Київської міської державної адміністрації, номер будинку за адресою вул. Хрещатик, 15/4 є дробовим, оскільки будинковолодіння розташоване на розі з вулицею Заньковецькою, а тому Бюро підтвердило, що адреса вул. Хрещатик 15/4 та вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 відноситься до одного об'єкта нерухомого майна.

За наведених обставин, сторони в добровільному порядку на підставі ст. ст. 6, 627 ЦК України умовами Іпотечного договору від 13.05.2010 погодили необхідність отримання Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк» й укладення Охоронного договору на використання предмету іпотеки, які були виконані іпотекодавцем в повному обсязі, що підтверджується вищезазначеним та оціненими судом доказами.

Таким чином, доводи позивача та апелянта (відповдіача-2) щодо неотримання ТОВ «КАВИЦЬКИЙ» дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку АТ «Сведбанк» й неукладення Охоронного договору на використання предмету іпотеки, не заслуговують на увагу як такі, що спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про охорону культурної спадщини» кожна пам'ятка має майнову цінність, що обчислюється у грошовій одиниці України. Пам'ятки підлягають грошовій оцінці за нормативами і методиками, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Методика грошової оцінки пам'яток, яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1447 від 26.09.2002 р., визначає процедури проведення грошової оцінки пам'яток археології, історії, монументального мистецтва, архітектури та містобудування, садово-паркового мистецтва, ландшафтних пам'яток національного та місцевого значення, занесених до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Згідно п. п. 2, 3 Методики вартість пам'ятки - це вартість, визначена в процесі проведення незалежної оцінки на певну дату з урахуванням історичної, архітектурної, художньої, наукової та іншої цінності. Дія цієї Методики поширюється на випадки проведення суб'єктами оціночної діяльності грошової оцінки пам'яток та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до вирішення питання про занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам'яток України, а саме: відчуження; передачі у володіння, користування, управління; передачі в оренду; переоцінки основних фондів для цілей бухгалтерського обліку; передачі в заставу; передачі до статутного фонду господарського товариства; страхування; інші випадки, передбачені законодавством.

Оскільки на момент віднесення предмета іпотеки (15.09.2010) - нежилих приміщень з №1 по №49 (групи приміщень №187 (в літ. А) Магазин з продажу непродовольчих товарів загальною площею 846,90 кв.м. за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4 до Державного реєстру нерухомих пам'яток України як пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення, вказане нерухоме майно вже перебувало в іпотеці на підставі Іпотечного договору від 13.05.2010, до даних правовідносин не застосовуються положення п. 3 Методики, оскільки дія цієї Методики поширюється на випадки проведення суб'єктами оціночної діяльності грошової оцінки пам'яток та щойно виявлених об'єктів культурної спадщини до вирішення питання про занесення їх до Державного реєстру нерухомих пам'яток України. Крім цього, згаданою Методикою на власника майна, що є пам'яткою архітектури, не покладено обов'язку здійснювати грошову оцінку пам'ятки, адже такий обов'язок покладено на орган охорони культурної спадини, який приймає рішення про віднесення певних об'єктів до Державного реєстру нерухомих пам'яток України.

Як встановлено матеріалами справи, при укладенні Охоронного договору на пам'ятку культурної спадщини №2660 від 27.07.2011 Головне управління охорони культурної спадщини видало акт технічного стану пам'ятки №2660 від 27.07.2011, в якому детально описало всі якісні характеристики нерухомого об'єкта за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик, будинок 15/4. В зв'язку з цим доводи позивача та апелянта (відповідача-2) з приводу не проведеної оцінки пам'ятки культурної спадщини на підставі Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Методики грошової оцінки пам'яток, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт не проведеної оцінки не є безумовною підставою для визнання договору недійсним, тим більше, що на момент включення спірних приміщень до Державного реєстру нерухомих пам'яток України вони вже знаходились в іпотеці.

Крім цього, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували, що оспорюваний ним Іпотечний договір від 13.05.2010 суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Так, на підставі ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

В той же час, кожна особа на підставі ч. 1 ст.16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ч.2 ст. 16 ЦК України та ст..20 ГК України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Окрім цього, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Разом з тим, звертаючись до господарського суду, позивач вказував в позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначив, яке його право є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

У відповідності до ст.ст.215та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Втім, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

Вирішуючи поданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб'єктивного права, при якому воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб'єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов'язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Проте позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підставі ст. ст. 33, 34 ГПК України, які б підтверджували, порушення Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» його прав і охоронюваних законом інтересів.

За приписами ст. 20 Закону України «Про охорону культурної спадщини» орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органи охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій та відповідний виконавчий орган сільської, селищної, міської ради мають право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення. У разі відмови від здійснення цього права чи нездійснення його протягом місяця з дня одержання повідомлення власник або уповноважений ним орган має право на продаж пам'ятки. Таким чином, при вирішенні питання звернення стягнення на зазначене майно у разі порушення боржниками зобов'язань за кредитними договорами Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) має право привілеєвої купівлі пам'ятки місцевого значення.

Однак позивачем не доведено, яким чином визнання недійсним Іпотечного договору від 13.05.2010 з усіма змінами до нього в зв'язку з неотриманням дозволу Головного управління охорони пам'ятників історії, культури та історичного середовища м. Києва на передачу нежитлових приміщень в іпотеку та неукладенням Охоронного договору на використання предмету іпотеки, може відновити права й охоронювані законом інтереси Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Як згадувалось вище, 27.07.2011 іпотекодавцем було укладено Охоронний договір та 04.08.2011 отримано дозвіл Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що підтверджується наявними матеріалами справи.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», відповідно до якого з 03.03.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» строком на три місяці з 03.03.2015 по 02.06.2015 включно. Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ДЕЛЬТА БАНК» призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_14.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку АТ «Дельта Банк», запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі ч.4 ст. 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду прийняла рішення від 03.08.2015 № 147 про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ДЕЛЬТА БАНК» до 02.10.2015 включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у АТ «Дельта Банк» ОСОБА_14 до 02.10.2015 включно.

У відповідності до постанови Правління НБУ від 02.10.2015. № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.10.2015 № 181 «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку». Розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» згідно статтей 37, 38, 51, ч.1 і 2 статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_14 на два роки з 05.10.2015 по 04.10.2017 включно.

Вищезгадана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі Інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому згідно ст.35 ГПК України не потребує доказування.

Так, відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Ліквідація банку згідно п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (ч. 6 ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Положеннями ч. 1 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном,яке перебуває у їхній власності.

Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється згідно ч. 3 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов'язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. При виконанні своєї основної функції Національний банк має виходити із пріоритетності досягнення та підтримки цінової стабільності в державі. Національний банк у межах своїх повноважень сприяє фінансовій стабільності, в тому числі стабільності банківської системи за умови, що це не перешкоджає досягненню цілі, визначеної у частині другій цієї статті. Національний банк також сприяє додержанню стійких темпів економічного зростання та підтримує економічну політику Кабінету Міністрів України за умови, що це не перешкоджає досягненню цілей, визначених у частинах другій та третій цієї статті (ст. 6 згаданого Закону).

Основними економічними засобами і методами грошово-кредитної політики згідно ст. 25 Закону України «Про банки і банківську діяльність» є регулювання обсягу грошової маси через визначення та регулювання норм обов'язкових резервів для банків; рефінансування банків. Національний банк має право надавати кредити для рефінансування банку, якщо це не тягне за собою ризиків для банківської системи.

Як встановлено матеріалами справи, 26.02.2014 між Національним банком України та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» було укладено кредитний договір №6, в забезпечення якого було передано в заставу майно, зокрема, майнові права за кредитними договорами, укладеними між АТ «Дельта банк» та його боржниками. Майнові права за кредитними договорами, які забезпечує Іпотечний договір від 13.05.2010 перебувають у заставі Національного банку України на підставі Договору застави майнових прав №06/ЗМП від 26.02.2014.

Крім цього, в провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/20181/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» про звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 13.05.2010, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В., зареєстрованим за № 550, в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 599 від 30.11.2007 в розмірі 3 913 809,03 доларів США (що за курсом НБУ станом на 27.07.2015 р. еквівалентно 86 391 541,82 грн.) та 89 988 903,27 грн.

Таким чином, визнання недійсним згаданого Іпотечного договору може вплинути на права та охоронювані законом інтереси кредиторів Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» та Національного банку України в межах ліквідаційної процедури АТ «Дельта Банк», оскільки порушиться баланс інтересів фізичних й юридичних осіб, а також зменшиться сума ліквідаційної маси, яка йде на погашення вимог кредиторів відповідно до черговості, визначеної Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За приписами п. 2.10. постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» в силу положень ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

Проте позивачем не доведено обставин, з якими положеннями статей 203, 215 ЦК України пов'язуються можливості визнання спірного Іпотечного договору недійсним.

Оскільки закон пов'язує право на звернення до господарського суду з позовом за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів з наявністю суб'єктивного матеріального права та інтересу позивача, яке в даному випадку спірним Іпотечним договором не порушено, апеляційний суд погоджується із висновками місцевого господарського суду про необґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним Іпотечного договору від 13.05.2010, які позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а тому є такими, що не підлягають задоволенню.

Заперечуючи проти позову, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» посилалось на необхідність застосування строків позовної давності до позовних вимог Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Так, позовна давність на підставі ст. 256 ЦК України це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За приписами п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Звертаючись з даним позовом до суду, Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) зазначив, що про порушення свого права дізнався з депутатського звернення народного депутата України Рибчинського Є.Ю. 06.09.2016, отриманого позивачем 07.09.2016, а тому саме з 07.09.2016, на думку останнього, почався перебіг позовної давності.

Проте, такі доводи позивача не прийнято судом до уваги, оскільки відповідно до п. 2 Положення про Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Головне управління культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) перейменовано в Департамент, яке є правонаступником Управління у справах національностей та релігій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) згідно рішення Київської міської ради від 15.09.2012 №198/7535 «Про діяльність виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» та правонаступником Управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі рішення Київської міської ради від 25.12.2014 р. №741/741 «Про упорядкування діяльності виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)».

Як вище згадувалось, 27.07.2011 року між Головним управлінням охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (органом охорони) та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» (власником) було укладено Охоронний договір на пам'ятку культурної спадщин за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 №2660, за умовами якого власник прийняв на себе зобов'язання щодо охорони пам'ятки історії, архітектури та містобудування місцевого значення (охоронний №62-Кв, наказ Міністерства культури і туризму України від 15.09.2010 №706/0/16-10) за адресою: вул. Хрещатик/Заньковецької, 15/4 (поштова адреса пам'ятки на час взяття її на державний облік: вул. Хрещатик, 15 та вул. Заньковецької, 4).

Листом №3891 від 04.08.2011 Головне управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомило Товариство з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» про те, що не заперечує проти передачі в заставу (іпотеку) АТ «Сведбанк» нежитлових приміщень загальною площею 846,9 кв.м. в будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А в Печерському районі м. Києва згідно законодавства у сфері охорони культурної спадщини за умови внесення в договір застави (іпотеки) відповідних пунктів, у випадку невнесення в договір застави цих умов погодження надання в заставу згаданих нежитлових приміщень пам'ятки культурної спадщини є недійсним.

Таким чином, про укладення між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» Іпотечного договору 13.05.2010, Головному управлінню охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), правонаступником якого є позивач - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), було відомо ще при наданні погодження на передачу нежилих приміщень загальною площею 846,9 кв.м. в будинку по вулиці Хрещатик/Заньковецької, 15/4 літ. А в Печерському районі м. Києва в іпотеку, а тому доводи позивача з цього приводу є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищезгаданими доказами, які оцінено судом.

У відповідності до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи (п. 2.2 постанови пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом його права та охоронювані законом інтереси відповідачами не порушувались, суд відмовляє в позові в зв'язку із недоведеністю й необґрунтованістю позовних вимог, відтак питання порушення строку позовної давності не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КАВИЦЬКИЙ» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 14.12.2016 у справі № 910/18225/16 - без змін.

Матеріали справи № 910/18225/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко