КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа№ 911/342/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Смірнової Л.Г.

суддів: Кропивної Л.В.

Андрієнка В.В.

при секретарі судового засідання: Огірко А.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: ОСОБА_2 за договором від 04.01.2017;

від відповідача 2: не з'явився;

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2016

у справі № 911/342/16 (суддя А.Ю. Кошик)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,

Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Нива"

про стягнення 1844000,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі - відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Нива" (далі - відповідач 2) про стягнення 1844000,00 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 07.04.2016 у справі №911/342/16 позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" 1843000,00грн. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Нива" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" 1000 грн. Стягнуто Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 27652,50 грн. витрат зі сплати судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Нива" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" 7,50 грн. витрат зі сплати судового збору.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Київської області, Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2016 у справі №911/342/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого визначення складу колегії суддів апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Смірнова Л.Г., суддів Кропивна Л.В., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.01.2017 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського Київської області від 07.04.2016 у справі №911/342/16 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 15.02.2017.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 14.02.2017 у зв'язку з перебуванням судді Руденко М.А. у відпустці, сформовано для розгляду апеляційної скарги колегію суддів у складі головуючого судді Смірнової Л.Г., суддів Кропивна Л.В., Андрієнко В.В.

В судове засідання 15.02.2017 з'явився представник відповідача 1. Представники позивача та відповідача 2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.02.2017 розгляд апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 відкладено до 01.03.2017.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від відповідача 1 надійшли письмові пояснення у справі.

В судове засідання 01.03.2017 з'явився представник відповідача 1. Представники позивача та представники відповідача 2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили. Розгляд справи було відкладено на 05.04.2017.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного Господарського суду від представника відповідача 1 надійшли письмові пояснення.

В судове засідання 05.04.2017 з'явився представник відповідача 1. Представники позивача та представники відповідача 2 не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Оскільки, всі учасники судового процесу були належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, проте представники позивача та відповідача 2 не скористались своїми правами, передбаченими статтями 22, 27 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), та виходячи з того, що явка учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалася, а участь в засіданні суду є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представників позивача та відповідача 2.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, наявні матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

05.02.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АКРІС АГРО» (Замовник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Виконавець) було укладено Договір №б/н (далі - Договір), згідно з умовами якого (Виконавець) зобов'язався виконати роботи по збиранню сої на площі 1500 гектарів протягом 30 календарних днів, орієнтовний початок робіт 20.09.2015, а Замовник зобов'язувався прийняти та оплатити виконані роботи.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що ціна робіт за 1 гектар дорівнює 683 грн. 20 коп. без ПДВ. При цьому, сторони встановили еквівалент ціни роботи у дол. США в сумі 40 дол. США за 1 га.

Відповідно до п.3.4. Договору оплата здійснюється в українських гривнях шляхом перерахування грошових коштів на поточний банківський рахунок Виконавця на підставі акту передачі-приймання виконаних робіт в термін 20 (двадцять) банківських днів з дати його підписання.

Пункт 5.2. Договору передбачає, що у випадку відмови Виконавця від виконання робіт по збиранню сої, згідно Договору Виконавець сплачує на користь Замовника, штраф в розмірі 500000,00 грн., при цьому Замовник має право залучити до проведення робіт, що є предметом Договору, іншого підрядника за рахунок Виконавця.

На виконання умов Договору позивач направив відповідачу 1 телеграми 11.09.2015 та 18.09.2015 з вимогою розпочати роботи по збиранню сої. Копії телеграм та доказів їх направлення відповідачеві наявні у матеріалах справи.

Також позивач направляв на адресу відповідача 1 23.09.2015 телеграму про призначення 28.09.2015 крайнім стоком для усунення недоліків (виконання робіт) згідно Договору. Згідно з даною телеграмою у разі невиконання робіт ТОВ «Акріс Агро» з 29.09.2015 повідомило про намір відмовитись від Договору та доручити виправлення незавершеної роботи іншій особі за рахунок відповідача 1, а також вимагати відшкодування збитків.

Крім того, вищезазначеною телеграмою позивач на підставі п. 5.2. Договору вимагав сплатити штрафні санкції у розмірі 500000,00 грн. за вказаними у телеграмі реквізитами.

Однак, відповідач 1 у визначений строк, який встановлений позивачем після орієнтовного строку виконання робіт за Договором, не розпочав роботи за Договором.

У зв'язку з чим, позивач 05.10.2015 уклав договір про виконання робіт з Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 про виконання робіт по збиранню сої, згідно якого ціна обробки 1 га складає 846 грн. При цьому, сторони встановили еквівалент ціни роботи у дол. США в сумі 40 дол. США за 1 га. Орієнтовний обсяг робіт складає 3000га, згідно акту виконаних робіт від 23.10.2016 роботи виконані на площі 1642,03 га.

18.02.2016 позивачем було направлено відповідачу 1 вимогу щодо сплати у строк до 26.02.2016 у добровільному порядку коштів у сумі 1344000,00 грн., що складає вартість обробки 1500 га, які мав обробити і не обробив відповідач 1, по ціні, погодженій з іншим виконавцем.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 173 Господарського кодексу України передбачено, що один суб'єкт господарського зобов'язання повинен вчинити певну дію на користь іншого суб'єкта, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частина друга цієї ж статті передбачає, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судовою колегією встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом і правовою природою є договором підряду (статті 837-864 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 2, 3 статті 849 Цивільного кодексу України, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги - відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Як встановлено судом, позивач направляв на адресу відповідача 1 23.09.2015 телеграму про призначення 28.09.2015 крайнім стоком для усунення недоліків (виконання робіт) згідно Договору. Згідно з даною телеграмою у разі невиконання робіт ТОВ «Акріс Агро» з 29.09.2015 повідомило про відмову від Договору та намір доручити виправлення незавершеної роботи іншій особі за рахунок відповідача 1, а також вимагати відшкодування збитків.

Таким чином, після відмови від договору позивач мав право звернутися з позовом про стягнення збитків. Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, вимога про стягнення неустойки (штрафу та пені), що є способом забезпечення виконання зобов'язання (глава 49 Цивільного кодексу України) є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки замовник відмовився від укладеного договору (дана правова позиція Вищого господарського суду України, наведена ним у своїй постанові від 16 червня 2011 року у справі №25/11).

За таких обставин, належним способом захисту порушеного, оспореного чи невизнаного права чи охоронюваного законом інтересу замовника у разі односторонньої відмови від договору підряду є саме стягнення з підрядника збитків, а не стягнення неустойки (штрафних санкцій).

Отже, заявлені до стягнення штрафні санкціі, передбачені пунктом 5.2. Договору, задоволенню не підлягають.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що сторонами під час укладення Договору, окрім штрафу у розмірі 500000грн., встановлено відповідальність (пункт 5.2.), яка полягає у праві позивача (Замовника) у разі відмови відповідача 1 (Виконавця) від виконання робіт залучити до проведення робіт, що є предметом Договору, іншого підрядника за рахунок Виконавця.

Відповідно до частини 1 статті 216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно частин 1, 2 статті 217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-гоеподарські санкції.

Отже, законодавець встановив, що відшкодування збитків та штрафні санкції є самостійними різновидами господарських санкцій за правопорушення у сфері господарювання. Грошові кошти, належні до сплати в якості відшкодування збитків не можуть вважатись за своєю правовою природою штрафними санкціями. І навпаки, грошові кошти, належні до сплати в якості штрафних санкцій не можуть бути за своєї правовою природою збитками.

Приписами ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Статтею 224 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. Законом щодо окремих видів господарських зобов'язань може бути встановлено обмежену відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов'язань. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду (ст. 225 Господарського кодексу України).

Відшкодування збитків є основним видом господарсько-правової відповідальності, оскільки він застосовується у всіх випадках, коли інше прямо не передбачено законом; реалізація права на відшкодування збитків можлива незалежно від наявності відповідної умови в договорі, передбачає компенсацію усіх витрат, понесених внаслідок вчинення господарського правопорушення. Відповідальність у формі відшкодування збитків забезпечує будь-які господарські зобов'язання, оскільки застосовується у всіх сферах господарських відносин: горизонтальних (у тому числі внутрішньогосподарських відносинах) і вертикальних, договірних і позадоговірних відносинах, у випадку будь-якого господарського правопорушення, якщо інше прямо не передбачено законом.

Так, статтею 216 Господарського кодексу України встановлено, що застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Заявляючи позовну вимогу про стягнення 1344000,00 грн., що складає вартість обробки 1500 га, які мав обробити і не обробив відповідач 1, по ціні, погодженій з іншим виконавцем, позивач не визначив правову природу вказаних коштів, як відшкодування збитків.

Колегія суддів проаналізувавши зміст пункту 5.2. Договору, відповідно до приписів якого, у випадку відмови Виконавця від виконання робіт по збиранню сої, Замовник має право залучити до проведення робіт, що є предметом Договору, іншого підрядника за рахунок Виконавця, дійшла висновку, що за своєю правовою природою вказана відповдальність є штрафною санкцією і не є збитками.

Як зазначалося вище, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стягнення 1344000,00 грн., що складає вартість обробки 1500 га, які мав обробити і не обробив відповідач 1, по ціні, погодженій з іншим виконавцем, означатиме те, що позивач фактично отримав роботи про збиранню урожаю сої на території площею 1500,00 га, так в кінцевому рахунку не здійснивши для цього витрат. Оскільки матиме місце повернення з боку відповідача тих витрат, які сплачені третій особі.

Відповідно до статті 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов 'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) .

Таким чином, штрафними санкціями згідно договору від 05 лютого 2015 року є:

вимога позивача до відповідача про стягнення штрафу у розмірі 500000,00 грн. за відмову відповідача, як виконавця, від виконання робіт по збиранню сої за предметом договору;

вимога позивача до відповідача про стягнення 1344000,00 грн. вартості робіт, наданих іншим підрядником та оплачених замовником за відмову відповідача, як виконавця, від виконання робіт по збиранню сої за предметом договору.

Отже, пункт 5.2. договору від 05 лютого 2015 року передбачав за одне і те саме правопорушення (відмову виконавця від виконання робіт по збиранню сої за предметом договору) притягнення особи відповідача 1 до цивільної відповідальності двічі у вигляді двох штрафів.

Відповідно до частини 1 статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Нива" про стягнення 1844000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищезазначене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, скасування рішення суду першої інстанції з прийнятям нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105, Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особн-підпрнємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Київської області від 07.04.2016 у справі № 911/342/16 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Кіпвської області від 07.04.2006 у справі № 911/342/16 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Акріс Агро" (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця,36-6, літера А2, код 39187824) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (30600, АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 30426 (тридцять тисяч чотириста двадцять шість) грн за подання апеляційної скарги.

5. Доручити Господарському суду Київської області видати наказ на виконання постанови.

6. Матеріали справи повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сипи з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Л.Г. Смірнова

Судді Л.В. Кропивна

В.В. Андрієнко