ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р.Справа № 922/593/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суслової В.В.

при секретарі судового засідання Помпі К.І.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи ОСОБА_1, м. Харків
до 1. Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", м. Київ , 2. Приватного акціонерного товариства "Науково - виробниче підприємство по системам автоматизованого управління" (НПП САУ), м. Харків 3-я особа - Приватне акціонерне товариство "Західно-український консорціум", м. Львів
про визнання недійсним договору
за участю представників:

позивача - не з'явився;

1- го відповідача - Ференець А.В., довіреність № 010-01/3096 від 18.07.2016 року;

2-го відповідача - не з'явився;

третьої особи - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" та Приватного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство по системам автоматизованого управління" "НПП САУ), в якому просить:

1. Визнати недійсним іпотечний договір № 151310Z68 від 26.07.2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" () та Приватним акціонерним товариством "Науково-виробниче підприємство по системам автоматизованого управління" (), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 3050.

2. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нежитлової будівлі літ. "В-2", загальною площею 2272,4 кв. м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, накладену у зв'язку із укладанням і посвідченням іпотечного договору № 151310Z68 від 26.07.2010 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.02.2017 року прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 14.03.2017 року об 11:45 год. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідачів - Приватне акціонерне товариство "Західно-український консорціум".

Ухвалою господарського суду Харківської області від 14.03.2017 року відкладено розгляд справи на 06.04.2017 року об 12:20 год.

В судовому засіданні 06.04.2017 року був присутній представник першого відповідача, який проти позову заперечує в повному обсязі.

Позивач, другий відповідач та третя особа своїм правом на участь в судовому засіданні не скористалися, витребуваних судом документів не надали. Про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення ухвал сулу.

Враховуючи те, що норми ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає, згідно ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, за можливе розгляд справи за позовної заявою позивача за наявними у справі і додатково наданими на вимогу суду матеріалами і документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника першого відповідача, суд встановив наступне.

26 липня 2010 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ПрАТ «Західно-український консорціум» укладено Генеральну кредитну угоду №1513101Ч2 з кредитним лімітом, еквівалентним 71 800 000 гривень.

26 липня 2010 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та Закритим акціонерним товариством «Науково-виробниче підприємство по системах автоматизованого управління» укладено іпотечний договір №151310268, відповідно до якого останнє передало в іпотеку нерухоме майно в забезпечення виконання кредитних зобов'язань ПрАТ «Західно український консорціум» перед ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за Генеральною кредитною угодою.

Відповідно до п. 5 протоколу загальних зборів Закритого акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство по системах автоматизованого управління» від 10.05.2011 змінено тип товариства з закритого акціонерного товариства на приватне, а також змінено найменування товариства на Приватне акціонерне товариство «Науково-виробниче підприємство по системах автоматизованого управління», скорочено: ПрАТ «НВП САУ».

Позивач вважає, що іпотечний договір був укладений з грубим порушенням вимог законодавства та Статуту ПрАТ «НВП САУ», суперечить основній меті діяльності товариства, значно обмежує права позивача в контексті отримання прибутку та безпосереднього управління товариством.

Також позивач зазначає, що Генеральний директор ПрАТ "НВП САУ" вчинив правочин від імені товариства, не маючи достатнього обсягу повноважень та цивільної дієздатності для укладення та підписання оскаржуваного договору. В подальшому іпотечний договір не був схвалений загальними зборами ПрАТ "НВП САУ".

Враховуючи вказане, позивач просить визнати недійсним іпотечний договір № 151310Z68 від 26.07.2010 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Державний експортно-імпортний банк України" () та Приватним акціонерним товариством "Науково-виробниче підприємство по системам автоматизованого управління" (), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гуменною Л.П., зареєстрований в реєстрі за № 3050, а також скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про заборону відчуження нежитлової будівлі літ. "В-2", загальною площею 2272,4 кв. м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, накладену у зв'язку із укладанням і посвідченням іпотечного договору № 151310Z68 від 26.07.2010 року.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Положення ст. 203 Цивільного кодексу України встановлюють загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких, окрім іншого, визначено:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Встановлюючи правомірність укладення іпотечного договору, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 83 Цивільного кодексу України (надалі - ЦКУ) у редакції від 23.07.2010, що діяла на момент підписання Іпотечного договору №151310268 від 26.07.2010 (надалі - Договір іпотеки), товариством є організація, створена шляхом об'єднання осіб (учасників), які мають право участі у цьому товаристві. Товариство може бути створено однією особою, якщо інше не встановлено законом.

Нормами ст. 84 Цивільного кодексу України передбачено, що товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи.

Положенням ст. 154 Цивільного кодексу України врегульовано, що установчим документом акціонерного товариства є його статут. Статут акціонерного товариства крім відомостей, передбачених статтею 88 цього Кодексу, має містити відомості про: розмір статутного капіталу; умови про категорії акцій, що випускаються товариством, та їхню номінальну вартість і кількість; права акціонерів; склад і компетенцію органів управління товариством та про порядок ухвалення ними рішень. У статуті акціонерного товариства мають також міститися інші відомості, передбачені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про господарські товариства» (надалі - Закон) у редакції від 30.04.2010, що діяла на момент укладання Договору іпотеки, акціонерне товариство, товариство з обмеженою і товариство з додатковою відповідальністю створюються і діють на підставі статуту, повне і командитне товариство - засновницького договору. Установчі документи товариства у випадках, передбачених чинним законодавством, погоджуються з Антимонопольним комітетом України.

Частиною 1 ст. 92 ЦКУ встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 ЦКУ до виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить:

1) внесення змін до статуту товариства, у тому числі зміна розміру його статутного капіталу;

2) утворення та ліквідація наглядової ради та інших органів товариства, обрання та відкликання членів наглядової ради;

3) затвердження річного звіту товариства;

4) рішення про ліквідацію товариства.

До виключної компетенції загальних зборів статутом товариства і законом може бути також віднесене вирішення інших питань.

Питання, віднесені законом до виключної компетенції загальних зборів акціонерів, не можуть бути передані ними для вирішення іншим органам товариства.

Нормами ст. 25 Закону передбачено, що до акціонерних товариств належать: відкрите акціонерне товариство, акції якого можуть розповсюджуватися шляхом відкритої підписки та купівлі-продажу на біржах; закрите акціонерне товариство, акції якого розподіляються між засновниками і не можуть розповсюджуватися шляхом підписки, купуватися та продаватися на біржі.

Положеннями п. 2.2. статті 2 Статуту Відповідача2, затвердженого загальними зборами акціонерів Іпотекодавця (протокол 01/12-09 від 01.12.2009, надалі - Статут) визначено, що Товариство здійснює свою діяльність згідно чинного законодавства України і цього Статуту.

Згідно з п. 8.1. статті 8 Статуту органами управління і контролю Товариства є:

а) загальні збори акціонерів;

б) наглядова рада Товариства;

в) виконавчий орган Товариства;

г) ревізійна комісія Товариства.

Положеннями п. 8.4. статті 8 Статуту врегульовано, що загальні збори акціонерів є вищим органом управління Товариством.

Нормами п. 8.5. статті 8 Статуту визначено перелік питань, вирішення яких відноситься до виключної компетенції загальних зборів акціонерів Відповідача - 2, серед яких, зокрема, відсутнє питання надання згоди чи погодження загальними зборами акціонерів Іпотекодавця укладання Товариством угод про передачу його майна у заставу/іпотеку.

Отже, таке повноваження, як погодження/підписання договорів про передачу майна Товариства у заставу/іпотеку відповідно до Статуту не відносяться до виключної компетенції загальних зборів акціонерів Відповідача - 2.

Положеннями п. 8.12. статті 8 Статуту врегульовано, що виконавчим органом Товариства, який здійснює поточне керівництво його діяльністю є Генеральний директор.

До компетенції виконавчого органу віднесено вирішення усіх питань діяльності Товариства, за винятком тих, які віднесено до виключної компетенції загальних зборів акціонерів або Наглядової ради Товариства, зокрема, здійснення інших юридично значущих дій з питань, які регулюються цивільним і трудовим законодавством України.

Відповідно до п. 8.17 статті 8 Статуту всі документи грошового, кредитного та майнового характеру підписуються Генеральним директором, головним бухгалтером Товариства або особами, ними уповноваженими.

Окрім того, положеннями пп. 14 п. 8.19. статті 8 Статуту до компетенції наглядової ради Відповідача - 2 віднесено попереднє погодження за поданням генерального директора угод про відчуження майна Товариства на суму понад 100 000 гривень 00 копійок, а також пп. 19 п. 8.19. статті 8 Статуту до компетенції Наглядової ради Іпотекодавця віднесено визначення ймовірності визнання Товариства неплатоспроможним внаслідок прийняття ним на себе зобов'язань або їх виконання, у тому числі внаслідок виплати дивідендів або викупу акцій.

Як вбачається з матеріалів справи, Протоколом №01/12-09 загальних зборів акціонерів Відповідача - 2 від 01.12.2009 на порядок денний, зокрема, було винесено питання щодо погодження і прийняття рішення про передачу нежитлових будівель та іншого майна під заставу. За результатами розгляду даного питання було прийнято рішення надати повноваження Наглядовій раді Іпотекодержателя ухвалювати рішення про передачу нежитлових будівель та іншого майна під заставу.

Наглядовою радою Відповідача -2 відповідно до протоколу від 19.04.2010 прийнято рішення передати в іпотеку/заставу нежитлову будівлю Літ. «В-2» загальною площею 2 272,4 м.кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (надалі - предмет іпотеки), до АТ «Укрексімбанк» в забезпечення за Генеральною угодою між третьою особою та Банком, укласти Відповідачу- 2 з Відповідачем-1 договір іпотеки. Також було прийнято рішення надати повноваження Генеральному директору Відповідача - 2 Чумаку М.Я. на укладання договору іпотеки з Відповідачем 1 та надати право підпису на документах необхідних/належних для підписання договору іпотеки. Копії вищевказаних протоколів додані Позивачем до позовної заяви.

Відповідно до положень п. 2.11. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 25.02.2016 №4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» (надалі - Постанова) господарські суди мають враховувати, що закон виходить з презумпції легітимності рішень органів управління юридичної особи, тобто зазначені рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлено інше.

Таким чином, оскільки, зокрема, загальними зборами Відповідача-2 надано відповідні повноваження Наглядовій раді Товариства, що оформлено відповідним протоколом, а Наглядова рада надала дозвіл на укладання Договору іпотеки виключно у межах наданих їй повноважень, Іпотечний договір є таким, що укладений із дотриманням усіх чинних на момент укладення останнього норм законодавства України, а також відповідних положень Статуту.

Відповідно до положень ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 ст. 575 Цивільного кодексу України врегульовано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Нормами ст. 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержавтель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх

вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями п. 2.1. статті 2 Статуту врегульовано, що Товариство є юридичною особою з дня його державної реєстрації. Товариство володіє відокремленим майно, що належить йому на праві власності, і відображеним на його самостійному балансі; може придбавати майнові і особисті немайнові права, вступати в зобов'язання, виступати від свого імені в суді, господарському, арбітражному або третейському.

Пунктом 2.6. статті 2 Статуту врегульовано, що Товариство має право укладати угоди (договори, контракти), в тому числі договори купівлі-продажу, підряду, страхування майна, перевезень, зберігання, комісії, доручення, консигнації, позики, спільної діяльності тощо.

Згідно з п. 2.10. статті 2 Статуту Відповідач-2 несе майнову відповідальність за своїми зобов'язаннями щодо всього майна, на яке відповідно до чинного законодавства України може бути звернене стягнення за вимогою кредиторів.

Укладання Іпотекодавцем договорів забезпечення виконання зобов'язань передбачені чинним законодавством України, не заборонені його Статутом, з огляду на що відсутні правові підстави для визнання Договору іпотеки недійсним.

Укладання договорів застави/іпотеки є правами юридичних осіб, що ніяким чином не порівнюються, не співвідносяться та не кореспондуються із метою самого підприємства з огляду на вищевказані положення ЦКУ та Закону України «Про іпотеку» та існують окремо та незалежно від інших.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку», що є спеціальним законом для правовідносин, що склались між Відповідачем 1 та Відповідачем2, визначено, що іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:

1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:

для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу;

для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів;

для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;

2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання;

3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;

4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Суд звертає увагу на те, що Позивачем не зазначено у позовній заяві жодну із перелічених у вищевказаній статті Закону України "Про іпотеку" умов, що порушені у Договорі іпотеки при його укладанні, з огляду на що відсутні правові підстави для визнання його недійним.

Що стосується порушення прав позивача укладанням Іпотечного договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень рішення Конституційного Суду України від 01.12.2014 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - рішення КСУ) акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства.

Законодавство України не виключає й можливості звернення акціонера до суду за захистом охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, учасником якого він є, але за належно оформленим уповноваженням цього товариства або якщо таке право надається йому статутом останнього.

Крім того, у рішенні КСУ зазначено, що у більшості випадків легітимні інтереси акціонерного товариства формулюються його вищими органами і захищаються в суді не окремим акціонером, індивідуальні інтереси якого можуть суперечити як інтересам інших акціонерів, так і законним інтересам усього товариства, а правлінням чи іншими спеціально уповноваженими на це виконавчими органами останнього.

Пунктом 51 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.10.2008 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» (надалі - постанова 2) роз'яснено, що законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством.

Згідно з п. 11 постанови 2 акціонери (учасники) господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших акціонерів (учасників) господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обгрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших акціонерів (учасників) товариства.

При вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Не можна задовольняти позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушено у майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушено, зокрема вимоги про припинення дій шляхом заборони чинити перешкоди позивачу стосовно участі у загальних зборах на майбутнє.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно з ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справив в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства України та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в зв'язку з його недоведеністю та необгрунтованістю.

Що стосується клопотання Відповідача -1 про застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності, яке міститься у відзиві на позов, суд зазначає наступне.

В пункті 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи те, що судом встановлено відсутність порушеного права позивача, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання Відповідача-2 про застосування строків позовної давності.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати по сплаті судового збору та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судовий збір по даній справі залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 11.04.2017 р.

Суддя В.В. Суслова

справа № 922/593/17