ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

10 квітня 2017 р. Справа № 902/129/16

Господарський суд Вінницької області в складі судової колегії: головуючий суддя Тісецький С.С., судді: Білоус В.В. та Міліціанов Р.В., при секретарі судового засідання Поцалюк Н.В., розглянувши в приміщенні суду матеріали у справі

за позовом: ОСОБА_1 (02068, АДРЕСА_1)

до: дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (22800, м.Немирів, вул. Горького, 31, Вінницька область)

про стягнення 646 222,50 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні

За участі:

позивача: ОСОБА_1;

представника відповідача: Тапанової Р.А., за довіреністю

ВСТАНОВИВ :

В провадженні господарського суду Вінницької області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 279 750,00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалою суду від 22.06.2016 року продовжено строк розгляду спору у справі №902/129/16 на п'ятнадцять днів та зупинено провадження у даній справі до вирішення господарським судом Вінницької області справи № 902/897/15 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення з відповідача заборгованість по заробітній платі за частину березня та квітень 2014 року в сумі 46 789, 87 грн.

Ухвалою суду від 27.02.2017 року провадження у справі 902/129/16 поновлено та призначено її до розгляду на 13.03.2017 року.

01.03.2017 року до суду надійшла заява позивача б/н від 01.03.2017 року про збільшення позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача 646 222,50 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2015 року по 28.02.2017 року. В даній заяві позивач також зазначає, що 28.02.2017 року на рахунок позивача надійшли кошти, в наслідок чого відбувся остаточний розрахунок по заробітній платі у розмірі 46 789,87 грн.

Ухвалою суду від 13.03.2017 року розгляд справи відкладено.

При цьому, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, суб'єктного складу сторін, з наявних у справі матеріалів, суд дійшов висновку, що справа № 902/129/16 є значно складною.

В зв'язку з викладеним, 13.03.2017 року суддею Тісецьким С.С. подано заяву про створення судової колегії для розгляду справи № 902/129/16.

Згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 13.03.2017 року, для розгляду даної справи створено колегію суддів у складі: головуючого судді Тісецького С.С., суддів Білоуса В.В. та Міліціанова Р.В.

Ухвалою суду від 13.03.2017 року справа прийнята судовою колегією до провадження та призначена до розгляду на 10.04.2017 року. Також даною ухвалою вирішено судове засідання 10.04.2017 року провести в режимі відеоконференції через господарський суд Київської області.

В судове засідання 10.04.2017 року, яке проведено в режимі відеоконференції, з'явились позивач та представник відповідача.

Позивач підтримав у повному обсязі позовні вимоги з урахуванням поданої до суду заяви б/н від 01.03.2017 року про збільшення позовних вимог, де позивач просить стягнути з відповідача 646 222,50 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2015 року по 28.02.2017 року.

Заява позивача про збільшення позовних вимог б/н від 01.03.2017 року прийнята судом відповідно до ст. 22 ГПК України.

Представник відповідача заперечила щодо позову в повному обсязі, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях, що містяться в матеріалах справи.

При цьому, суд зазначає, що позивачем неодноразово збільшувались позовні вимоги.

Так, враховуючи останню заяву позивача б/н від 01.03.2017 року про збільшення позовних вимог, ціна позову складає - 646 222,50 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2015 року по 28.02.2017 року.

Заслухавши надані в судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 26.11.2015 року у справі №902/897/15 відмовлено в позові ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 46 789,87 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати за частину березня та квітня 2014 року відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 року рішення господарського суду Вінницької області від 26.11.2015 року у справі №902/897/15 скасовано, прийнято нове рішення, яким позов задоволено та стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_1 46 789,87 грн. - заборгованості по виплаті заробітної плати за частину березня та квітня 2014 року; стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" до Державного бюджету України 1218 грн. - судового збору за подачу позовної заяви та 1339,80 - судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.04.2016 року рішення господарського суду Вінницької області від 26.11.2015 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11.02.2016 року у справі № 902/897/15 скасовано. Справу № 902/897/15 передано на новий розгляд до господарського суду Вінницької області.

За результатами нового розгляду, 28.07.2016 року судом першої інстанції прийнято рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" про стягнення 46 789,87 грн. заборгованості по виплаті заробітної плати за частину березня та квітень 2014 року задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_1 23 891,65 грн. - не виплаченої заробітної плати за період з 24.03.2014 року по 30.04.2014 року включно, за відрахуванням усіх необхідних платежів. Стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" до Державного бюджету України 621,91 грн. - судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 рішення господарського суду Вінницької області від 28.07.2016 скасовано; прийнято нове рішення, яким позов задоволено; стягнено з ДП "Українська Горілчана Компанія "Nemiroff" на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за частину березня та квітень 2014 року в сумі 46 789,87 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2017 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 у справі №902/897/15 залишено без змін.

Крім того, в провадженні господарського суду Вінницької області перебували справи № 902/1547/14 та № 902/246/15 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні.

Так, рішенням господарського суду Вінницької області від 27.01.2015 у справі №902/1547/14 позов ОСОБА_1 про стягнення 139875,00 грн задоволено, стягнуто з Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь позивача 139 875,00 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні (за період з 25.07.2014 року по 12.12.2014 року), покладено на відповідача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 797,05 грн.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 рішення господарського суду Вінницької області від 27.01.2015 року змінено.

Постановою Вищого господарського суду від 23.06.2015 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 08.04.2015 у справі № 902/1547/14 скасовано, а рішення господарського суду Вінницької області від 27.01.2015 у справі №902/1547/14 залишено в силі в силі.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 року задоволено позов ОСОБА_1 у справі № 902/246/15 та стягнуто з дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" на користь позивача 128 685,00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні (за період з 13.12.2014 р. по 27.04.2015 р.); стягнуто з відповідача до Державного бюджету України 2 573,70 грн. судового збору.

Дане рішення залишено в силі відповідно до постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 10.07.2015 року та до суду касаційної інстанції не оскаржувалось.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 22.07.2015 року у справі №902/246/15 задоволено заяву Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про перегляд рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 за нововиявленими обставинами, скасовано рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 року у справі №902/246/15 за позовом ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 128 685, 00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, в позові ОСОБА_1 до Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 128 685, 00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, відмовлено, стягнуто з ОСОБА_1 1 286,85 грн. - витрат на оплату судового збору.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, Рішення Господарського суду Вінницької області від 22.07.15 року у справі №902/246/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2016 року Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 29.10.2015 та рішення господарського суду Вінницької області від 22.07.2015 у справі № 902/246/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до Господарського суду Вінницької області.

За результатами нового розгляду, ухвалою суду від 17.10.2016 року заяву Дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" б/н від 01.07.2015 року про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 року у справі № 902/246/15 - залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 року у справі № 902/246/15 - залишено без змін.

Ухвала господарського суду Вінницької області від 17.10.2016р. у справі №902/246/15 в апеляційному порядку не оскаржувалася.

Так, при розгляді зазначених справ, судами встановлено, що під час розгляду справи № 753/11485/14-ц Дарницьким районним судом м.Києва встановлено наступні обставини:

- наказом відповідача № 815/К від 29.04.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора юридичного департаменту 30.04.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням та бухгалтерію підприємства зобов'язано провести з позивачем повний розрахунок.

- посадовий оклад ОСОБА_1 на посаді директора юридичного департаменту ДП "УГК "Nemiroff", на яку його переведено з 03.03.2014 року, становив 31200,00 грн. Саме з цієї суми обраховувалася середньомісячна плата позивача, відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, при обчисленні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05. по 24.07.2014 року.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 № 18, не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.

Згідно з преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, преюдиціальність собою передбачає обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Відтак, рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24.07.2014 року у цивільній справі № 753/11485/14-ц стягнуто на користь позивача 78 330,00 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2014 року по 24.07.2014 року; встановлено преюдиціальні факту для розгляду даної справи, а саме те, що:

- 30.04.2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора юридичного департаменту ДП "УГК "Nemiroff" на підставі ст. 38 КзпП України;

- посадовий оклад ОСОБА_1 на посаді директора юридичного департаменту ДП "УГК "Nemiroff", на яку його переведено з 3 березня 2014 року, становив 31 200 грн.

Тому, обставини встановлені в рішенні Дарницького районного суду м.Києва від 24.07.2014 року, у цивільній справі № 753/11485/14-ц, яке набрало законної сили, не потребують повторного доведення.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 23.06.2015 року по справі № 902/1547/14. Зокрема, Вищий господарський суд України зазначає, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому, як зазначено раніше, згідно рішення господарського суду Вінницької області від 27.01.2015 року у справі №902/1547/14 (яке постановою ВГСУ від 23.06.2015 року залишено в силі) з відповідача на користь позивача стягнуто 139 875 грн середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 25.07.2014 року по 12.12.2014 року;

Згідно рішення господарського суду Вінницької області від 27.04.2015 року у справі № 902/246/15 (яке в результаті оскарження до апеляційної, касаційної інстанцій та перегляду за нововиявленими обставинами - залишено в силі) стягнуто з відповідача на користь позивача 128 685,00 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 13.12.2014 року по 27.04.2015 року).

Крім того наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі за частину березня та квітень 2014 року в сумі 46789,87 грн. встановлена постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17.11.2016 у справі №902/897/15, яка в подальшому залишена без змін Постановою Вищого господарського суду України від 17.02.2017 року.

На даний же час, позивач просить стягнути з відповідача 646 222,50 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2015 року (наступний день після винесення рішення у справі № 902/246/15) по 28.02.2017 року (день фактичного надходження коштів на рахунок позивача, та як зазначає позивач, остаточного з ним розрахунку по заробітній платі), з розрахунку: 462 робочих дні (за період з 28.04.2015 року по 28.02.2017 року) х 1 398,75 грн. (середньоденна заробітна плата) = 646 222,50 грн.

При цьому, на підтвердження остаточного розрахунку з позивачем по заробітній платі 28.02.2017 року, останнім надано суду виписку по рахунку ПАТ "УкрСиббанк" за 28.02.2017 року, згідно якої 28.02.2017 року від Немирівського РВ ДВС на рахунок позивача надійшли кошти з призначенням платежу: "погашення боргу згідно с/н 902/897/15 від 29.11.2016 року , боржник ДП "УТК" "Nemiroff"".

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Приписом частини 7 статті 43 Конституції України встановлено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Згідно статті 21 Закону України "Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як визначено частинами 1-2 статті 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду у 3-місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Приписами пункту 25 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати (стаття 115 Кодексу Законів про працю України) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати; непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 стаття 115 Кодексу Законів про працю України; у цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4рп/2012 у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 вирішено, що: в аспекті конституційного звернення положення частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Із системного аналізу вищезазначених нормативно-правових положень судом вбачається, що за структурою Кодексу законів про працю України стаття 117, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу VII "Оплата праці" вказаного Кодексу.

Таким чином, затримка розрахунку при звільнені за своєю правовою природою пов'язана з трудовими відносинами, є оплатою праці та відноситься до структури заробітної плати.

Також суд зауважує, що Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" визначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Як встановлено вище, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, ДП "УГК "Nemiroff" не виплатило ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі, тому на підставі статті 117 КЗпП України позивач має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

В силу ч. 2 ст. 4-3 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином суд, враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, здійснивши перевірку розрахунку середнього заробітку заявника за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2015 року до 28.02.2017 року, що становить 462 роб. дні в розмірі 646 222,50 грн (1398,75 х 462), приходить до висновку, що останній відповідає діючому законодавству, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про стягнення 646 222,50 грн. середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні - підлягають задоволенню у повному обсязі.

Суд не приймає заперечення відповідача щодо позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним, наданими суду доказами та встановленими обставинами у судових актах по справах № 753/11485/14-ц, 902/1547/14, 902/246/15, 902/897/15, що мають преюдиціальне значення відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України.

Крім того, доводи відповідача щодо необізнаності про наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем на момент звільнення - не відповідають дійсності, оскільки відповідачем винесено наказ № 815/К від 29.04.2014 року відповідно до якого позивача (ОСОБА_1С.) звільнено з посади директора юридичного департаменту 30.04.2014 року на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням та зобов'язано бухгалтерію підприємства провести з позивачем повний розрахунок (що встановлено рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24.07.2014 року у цивільній справі № 753/11485/14-ц). Відтак, відповідач не міг не знати про необхідність здійснення розрахунку з позивачем в день звільнення, як то передбачено ст. 116 КЗпП України.

Доводи відповідача щодо того, що повний розрахунок з позивачем відбувся 23.02.2017 року, а не 28.02.2017 року, як вказує позивач, спростовуються наданими позивачем доказами, а саме випискою по рахунку ПАТ "УкрСиббанк" за 28.02.2017 року. При цьому, надана відповідачем копія платіжного доручення від 23.02.2017 року свідчить про перерахунок коштів на рахунок ДВС Немирівського РУЮ, а не позивача.

Крім того доводи на які посилається відповідач не можуть свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ГПК України, судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в доход бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про стягнення судового збору з відповідача в доход Державного бюджету України.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 4-2-4-4, 12, 32-34, 35 (ч.3), 43, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 ГПК України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (; 22800, м. Немирів, вул. Горького, 31, Вінницька область) на користь ОСОБА_1, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідент. код НОМЕР_1; 02068, АДРЕСА_1) 646 222,50 грн. - середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні з 28 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року.

3. Стягнути з дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" (; 22800, м. Немирів, вул. Горького, 31, Вінницька область) до Державного бюджету України 2756,00 грн. судового збору.

4. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 14 квітня 2017 р.

Головуючий суддя Тісецький С.С.

Судді Білоус В.В.

Міліціанов Р.В.

віддрук. прим.:1 - до справи