ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2017 року Справа № 904/11448/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: судді Науменка І.М., доповідача

суддів: Чус О.В., Кузнецова В.О.

секретар судового засідання: Ковзиков В.Ю.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 26.09.2016 року, представник;

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність №8437-К-О від 29.12.2016 року, представник;

представник третьої особи не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений судом належним чином.

розглянувши матеріали апеляційної скарги фермерського господарства "ОСОБА_3І" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2017 року у справі №904/11448/16

за позовом: фермерського господарства "ОСОБА_3І"

до: публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПрАТ "СК "Інгосстрах"

про визнання недійсною окремої частини правочину

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.17р. (суддя Панна С.П.) у даній справ в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний пункт договору не суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема положенням ст. 524 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з зазначеним рішенням, фермерське господарство "ОСОБА_3І", звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що пункт 2.4 Договору, який передбачає винагороду за користування майном у вигляді формули, а не у вигляді певної суми в гривнях або в іноземній валюті, що суперечить акту цивільного законодавства вимогам ст. 524 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.02.17р. апеляційну скаргу призначено до розгляду.

Відповідачем та третьою особою відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до ст.101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні уповноважених представників сторін, колегією суддів встановлено наступне:

17 жовтня 2013 року між Фермерським господарством "ОСОБА_3І." (надалі Лізингоодержувач, Позивач) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПРИВАТБАНК" (надалі Банк, Відповідач) був укладений договір фінансового лізингу №DNH2LNI04326 (надалі - Договір). (а.с. 08-14)

В пунктах 1.1 та 1.2 договору сторони погодили, що Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" зобов'язався придбати у власність у Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НОВОФАРМ", а потім передати Лізингоодержувачу, а Лізингоодержувач прийняти від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до Специфікації, наданої в додатку № 1 до даного договору. Вартість майна становить: 1 689 026,92 грн., ПДВ 337 805,39 грн., а всього до оплати 2 026 832,31 грн. (а.с. 15)

За приписами п. 2.1 Договору, загальна сума цього Договору становить 2 026 832,31 грн. і складається з: суми авансового платежу 520 817,80 грн., згідно з п. 1.4.; загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 1 506 014,51 грн., згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно з п.2.2 Договору, розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу.

Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5 цього Договору, згідно Графіку внесення лізингових платежів, також винагороду за користування майном у розмірі згідно з формулою, наведеною у п.2.4 договору.

Позивач вважає, що передбачена пунктом 2.4 договору винагорода за користування майном не відповідає вимогам ст.524 Цивільного кодексу України, оскільки передбачає винагороду за користування майном у вигляді формули, а не у вигляді певної суми в гривнях або в іноземній валюті, що і стало причиною спору.

Частиною першою статті 180 Господарського кодексу України встановлено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Згідно з п. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 217 Цивільного кодексу України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України, ст.6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови.

В статті 628 Цивільного кодексу України також вказано, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 Цивільного кодексу України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків

За приписами ст.ст. 806, 807 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно зі ст. 524 Цивільного кодексу України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

У пункті 2.4 договору лізингу сторони договору визначили формулу, за якою лізингодавець здійснюватиме розрахунок винагороди за користування майном, розмір винагороди в даному випадку залежить від курсу долара США до української національної грошової одиниці - гривні та сум, які вже були оплачені.

Правовій аналіз матеріалів справи свідчить, що зміст пункту 2.4 Договору, яким визначено винагороду за користування майном, суд дійшов висновку, що останній не суперечить вимогам цивільного законодавства, зокрема положенням ст. 524 Цивільного кодексу України, оскільки Договором визначено, у якій валюті здійснюється правочин національна валюта України гривня, при цьому пунктом 2.4 валюта зобовязання не змінюється, а виражається у гривні. Зважаючи на положення ст. 627 Цивільного кодексу України, яким визначено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу №DNH2LNI04326 від 17 жовтня 2013 року в частині пункту 2.4.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору по суті судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення.

Керуючись ст.ст.101, 103-105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 08.02.2017р. у справі №904/11448/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу фермерського господарства "ОСОБА_3І" залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.М. Науменко

Суддя О.В. Чус

Суддя В.О. Кузнецов