РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа №918/148/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Дужич С.П.

судді Огороднік К.М. ,

судді Саврій В.А.

при секретарі Ільчук Н.О.

за участю

відповідача - ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 виданий Дубнівським РВ УМВС в Рівненській області 07.04.20197р.);

представників сторін:

позивача: не з'явився;

інших відповідачів - не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на ухвалу господарського суду Рівненської області від 01 березня 2017 року у справі №918/148/17 (суддя Політика Н.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

ОСОБА_1

про визнання права власності на майно, про зняття арешту з майна та виключення його з опису та витребування майна з чужого незаконного володіння

Судом роз'яснено представнику, який прибув у судове засідання, права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2017 року, ухвалою господарського суду Рівненської області було відмовлено у прийнятті позовної заяви ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, про зняття арешту з майна та виключення його з опису та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позивач у своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати, а справу направити на розгляд до суду першої інстанції, вважаючи, що прийняті судом висновки не відповідають обставинам справи, а також порушено норми процесуального права, оскільки даний спір підлягає розгляду в порядку ГПК України саме у господарському суді Рівненської області.

Відповідачі не скористалися своїм правом відзиву на апеляційну скаргу, проте їх відсутність, відповідно ч.2 ст. 96 ГПК України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

21 березня 2017 року, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її розгляд на 29 березня 2017 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 зазначила, що вона не являється суб'єктом підприємницької діяльності, як і інші відповідачі, заперечила проти доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Представники позивача та інших відповідачів у судове засідання не з'явились, хоча і були завчасно повідомлені про час і місце судового розгляду, на що вказують повідомлення про вручення рекомендованих поштових відправлень. Заяв про відкладення судового засідання не надходило.

Враховуючи вимоги ст.ст. 101, 102 ГПК України про межі та строки перегляду справи в апеляційній інстанції, а також те, що сторони по справі належним чином повідомлені про час і місце розгляду апеляційної скарги, суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності сторін, які не забезпечили явку представників в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши пояснення ОСОБА_1, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила, що:

28 лютого 2017 року, ФОП ОСОБА_3 звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1, як до фізичних осіб, про визнання права власності на майно, про зняття арешту з майна, виключення його з опису та про витребування майна із чужого незаконного володіння. (а.с.4-46)

01 березня 2017 року, ухвалою господарського суду Рівненської області було відмовлено у прийнятті позовної заяви ФОП ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, про зняття арешту з майна, виключення його з опису та витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки даний спір не підлягає розгляду у господарських судах України. (а.с.2-3)

Дана позовна заява не може бути прийнята до розгляду господарським судом та підлягає поверненню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою.

Захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в суді кожна особа вправі здійснювати шляхом звернення з позовом, предмет якого або кореспондує із способами захисту, визначеними у ст. 16 ЦК України, договором або іншим законом.

За приписами ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" від 24 жовтня 2011 року з огляду на приписи ч.3 ст. 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

Згідно з п.3.1. цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Як встановлено з матеріалів справи, 28 лютого 2017 року, ОСОБА_3, як фізична особа-підприємець, звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до фізичних осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, про зняття арешту з майна, виключення його з опису та про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст. 21 ГПК України, сторонами в судовому процесі є позивач і відповідач. Позивачами є підприємства та організації, зазначені у ст. 1 цього Кодексу, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є юридичні особи та у випадках, передбачених цим Кодексом, - фізичні особи, яким пред'явлено позовну вимогу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з фактом, встановленим судом першої інстанції, що матеріли позовної заяви не містять доказів, що відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 є суб'єктами підприємницької діяльності, а спір виник внаслідок господарсько-правових відносин між повивачем і відповідачами, як цього вимагають ст.ст. 1, 21 ГПК України, оскільки громадяни можуть бути сторонами в господарському процесі лише у визначених законом випадках та позбавляє господарський суд можливості прийняти даний позов до свого провадження.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 62 ГПК України суд відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Відповідно до п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції" від 26 грудня 2011 року на підставі п.1 ч.1 ст. 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо спір непідвідомчий господарському суду, зокрема, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу або заява взагалі не підлягає розглядові в судовому порядку.

Апелянт, обґрунтовуючи свої вимоги щодо скасування ухвали про відмову у прийнятті позовної заяви посилався, зокрема на те, що він являється власником майна, на яке накладено арешт та відбувається примусове стягнення органом ДВС, та, що вважає, що даний спір підвідомчий саме господарському суду, на п.4 постанови Пленуму Вищого пеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" від 03 червня 2016 року, яким роз'яснено, що у разі якщо сторонами у справі є юридичні особи, то незалежно від підстав арешту (опису) майна (конфіскація за відповідним судовим рішенням, стягнення боргу за рішенням господарського суду чи виконавчим написом нотаріуса тощо) та враховуючи характер спору, позови про зняття арешту з майна згідно зі ст. 15 ЦПК, ст.ст. 1, 12 ГПК України підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. У такому ж порядку вирішуються питання про юрисдикцію спорів за участю фізичних осіб-підприємців, якщо арешт майна пов'язаний з їх підприємницькою діяльністю.

Проте, судова колегія критично відноситься до даних посилань позивача та відхиляє їх як безпідставні, оскільки, опис і арешт спірного майна, як вбачається з матеріалів позовної заяви, був здійснений на підставі виконавчого листа №559/1105/15ц виданого 04 квітня 2016 року на підставі рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 03 липня 2015 року, яким розглядався майновий спір між фізичними особами, а позивач, як фізична особа-підприємець, звернувшись з позовними вимогами про визнання права власності на майно, описане та арештоване державним виконавцем на виконання рішення Дубенського міськрайонного суду у цивільній справі, про зняття арешту з цього майна, виключення його з опису та про витребування майна із чужого незаконного володіння, жодним чином не навів доводів, що арешт майна пов'язаний з підприємницькою діяльністю відповідачів.

Інші заперечення позивача, викладені у апеляційній скарзі, також не знайшли свого підтвердження під час її розгляду, а тому відхиляються як необґрунтовані.

Згідно ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду першої інстанції прийняте у відповідності до норм ст. 43 ГПК України із всебічним, повним та об'єктивним дослідженням матеріалів справи в їх сукупності та вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для скасування ухвали господарського суду та задоволення вимог апеляційної скарги.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, на підставі ст.ст. 49, 105 ГПК України, у зв'язку з відмовою в її задоволенні, покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 62, 99, 101, 103, 105,106 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Рівненської області від 01.03.17 р. у справі №918/148/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/148/17 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Дужич С.П.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Саврій В.А.