КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" квітня 2017 р. Справа№ 910/20790/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Іванов О.О.

за участю представників:

позивача: Гаврилиця Д.М.;

відповідача: Коханчук Г.В.;

третьої особи: не з'явився;

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 11.01.2017р.

у справі №910/20790/16 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія

"Юнісон Страхування"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні

відповідача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов'язання виконати дії

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Юнісон Страхування" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про зобов'язання Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" (далі - відповідач) вчинити певні дії, а саме: виконати умови договору банківського рахунку №0056 від 02.06.2015р. в частині виконання платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах №1953 від 27.04.2016р. та перерахувати грошові кошти у розмірі 458 892,57 доларів США з поточного рахунку позивача №0056 на рахунок позивача №0074 в АБ "Укргазбанк".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору банківського рахунку№0056 від 02.06.2015р. та вимог чинного законодавства, відповідач не виконав платіжне доручення позивача №1953 від 27.04.2016р., чим порушив права останнього, зокрема, право розпорядження належними позивачу грошовими коштами.

Відповідач проти позову заперечував, наголошуючи на безпідставності та непідтвердженості вимог позивача належними доказами. Зокрема, відповідач зазначав про те, що в даному випадку позивач виступає кредитором відповідача. Однак у відповідача було введено тимчасову адміністрацію, під час дії якої не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, у зв'язку з чим підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 1), на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - третя особа).

Третя особа проти позову заперечувала, зазначаючи наступне:

- зобов'язальні правовідносини, які склалися між сторонами у даній справі на підставі договору банківського рахунку мають майново-грошовий характер, а тому позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами;

- на вимоги позивача, як кредитора банку, поширюються обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст. 36 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

- оскільки позивач звернувся з позовом до відповідача після початку процедури виведення банку з ринку, то в даному випадку обов'язковому застосуванню підлягають норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у правовідносинах, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.01.2017р. у справі №910/20790/16 позов було задоволено. Зобов'язано відповідача виконати умови Договору банківського рахунку №0056 від 02.06.2015р. в частині виконання платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах №1953 від 27.04.2016р. та переказати грошові кошти у розмірі 458 892,57 доларів США з поточного рахунку позивача №0056 в Публічному акціонерному товаристві "Банк "Юнісон" на поточний рахунок позивача №0074 в Публічному акціонерному товаристві "Укргазбанк". Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2017р. у справі №910/20790/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач звертав увагу суду апеляційної інстанції на те, що позивач є кредитором у розумінні ст. ст. 2, 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до п.1 ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Причому, вказана правова норма жодним чином не ставить залежність наявності передбаченого нею обмеження від часу подання вкладником або іншим кредитором банку вимоги (до введення в банк тимчасової адміністрації або протягом її дії).

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017р. (головуючий суддя - Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.03.2017р.

24.02.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він зазначав про безпідставність та непідтвердженість належними доказами доводів апеляційної скарги, просив суд залишити скаргу без задоволення.

16.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надійшли письмові пояснення третьої особи на апеляційну скаргу, в яких вона підтримала апеляційну скаргу відповідача та просила суд скаргу задовольнити.

В судове засідання 16.03.2017р. з'явилися представники позивача та третьої особи. Представник відповідача не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2017р., на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 06.04.2017р.

В судовому засіданні 06.04.2017р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2017р. у справі №910/20790/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові в повному обсязі.

В судовому засіданні 06.04.2017р. представник позивача заперечував проти доводів відповідача, викладених в апеляційній скарзі, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представник третьої особи у судове засідання 06.04.2017р. не з'явився, про поважність причин нез'явлення суд не повідомив, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін та третьої особи у судові засідання не була визнана судом обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін та третьої особи про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу у відсутності представника третьої особи за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 06.04.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

02.06.2015р. між позивачем, як клієнтом, та відповідачем, як банком, було укладено договір банківського рахунку №0056 (далі - Договір) (том справи - 1, аркуші справи - 8-11).

За умовами Договору (п.п.1.1-1.3, 1.5) на підставі заяви клієнта, в порядку та на умовах, передбачених цим Договором, законодавством України та внутрішніми нормативними документами банку, банк відкриває клієнту поточний рахунок (-ки) в національній та/або іноземній валюті, реквізити якого (-их) зазначаються в довідці про відкриття рахунку(-ів) (далі - рахунок), що видається клієнту. Банк зобов'язується приймати та зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять клієнту, зберігати грошові кошти та здійснювати розрахунково-касові операції по рахунку за допомогою платіжних інструментів, відповідно до умов цього договору та законодавства України. Банк надає клієнту послуги з розрахунково-касового обслуговування по рахунку, передбачені чинним законодавством України, внутрішніми нормативними документами банку та цим Договором (далі - послуги), а клієнт зобов'язується здійснювати оплату наданих банком клієнту послуг згідно діючих у банку тарифів на такі послуги в строки та у порядку, передбачені даним Договором, якщо інший розмір тарифів не буде визначений сторонами. Банк виконує операції по рахунку лише за дорученням клієнта, уповноважених клієнтом осіб або в примусовому порядку на підставі відповідних документів, в порядку, строки та на умовах, передбачених законодавством України та цим Договором.

Порядок використання рахунків в іноземній валюті погоджений сторонами в розділі 2 Договору, згідно з п.п.2.3, 2.4 якого переказ грошових коштів в іноземній валюті з рахунку клієнта банк виконує за платіжними дорученнями в іноземній валюті в межах залишків коштів на рахунку з врахуванням надходжень протягом дня, з урахуванням суми коштів, потрібної для сплати можливих комісійних винагород (витрат), для здійснення такого переказу. Банк виконує платіжне доручення протягом операційного часу, у разі якщо платіжне доручення надійшло після операційного часу - не пізніше наступного банківського дня за умов, що платіжне доручення оформлене у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Клієнт має право самостійно розпоряджатися грошовими коштами, які знаходяться на рахунку за умови дотримання вимог чинного законодавства України, в т.ч. нормативно-правових актів Національного банку України, крім випадків примусового списання (стягнення). Банк зобов'язаний приймати до виконання платіжні доручення клієнта в межах наявного залишку на рахунку із урахуванням вартості послуг банку з розрахунково-касового обслуговування, якщо інше не передбачено цим Договором (п.п.3.1.2, 4.1.3 Договору).

Порядок оплати послуг банку визначений в розділі 5 Договору, згідно з п.п.5.1, 5.2 якого розрахунково-касове обслуговування клієнта, включаючи здійснення за його дорученням операцій з купівлі/продажу/обміну (конверсії) іноземної валюти здійснюється банком за плату (тариф), визначену на підставі і у відповідності з діючими тарифами у банку, якщо інше не буде визначено сторонами. Діючі у банку на дату укладення цього Договору тарифи на послуги наводяться в Додатку №1 до цього Договору (далі - тарифи).

У випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань за цим Договором сторони несуть відповідальність у порядку та на умовах, передбачених чинним законодавством України та цим Договором (п.6.1 Договору).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав про те, що 27.04.2016р. він надав на виконання відповідачу платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах №1953 від 27.04.2016р. про переказ коштів на загальну суму 458 892,57 доларів США з рахунку №0056 на рахунок позивача №0074 в АБ "Укргазбанк" (том справи - 1, аркуш справи - 15). Однак в порушення укладеного між сторонами Договору та вимог діючого законодавства відповідач вказане платіжне доручення не виконав та не здійснив перерахування грошових коштів з рахунку позивача.

З урахуванням викладеного, позивач просив суд зобов'язати відповідача вчинити певні дії, а саме: виконати умови укладеного між сторонами Договору в частині виконання платіжного доручення в іноземній валюті або банківських металах №1953 від 27.04.2016р. та перерахувати грошові кошти у розмірі 458 892,57 доларів США з поточного рахунку позивача №0056 на рахунок позивача №0074 в АБ "Укргазбанк".

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши вимоги позивача нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. При цьому банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (ст. ст. 1066, 1068 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", який встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до ст. 2 названого Закону загальні засади функціонування платіжних систем в Україні, відносини у сфері переказу коштів регулюються Конституцією України, законами України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про поштовий зв'язок", цим Законом, іншими актами законодавства України та нормативно-правовими актами Національного банку України, а також Уніфікованими правилами та звичаями для документарних акредитивів Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами з інкасо Міжнародної торгової палати, Уніфікованими правилами по договірних гарантіях Міжнародної торгової палати та іншими міжнародно-правовими актами з питань переказу коштів.

Як уже зазначалося вище, предметом розгляду у даній справі є вимоги позивача про зобов'язання відповідача виконати платіжне доручення №1953 від 27.04.2016р. та перерахувати грошові кошти у розмірі 458 892,57 доларів США з поточного рахунку позивача №0056 на рахунок позивача №0074 в АБ "Укргазбанк".

Строки проведення переказу визначені в ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", згідно з якою банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж встановлені в абзацах першому та другому пункту 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", строки виконання доручень клієнтів.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі. Банк отримувача в разі надходження суми переказу протягом операційного дня зобов'язаний її зарахувати на рахунок отримувача або виплатити йому в готівковій формі в той самий день або в день (дата валютування), зазначений платником у розрахунковому документі або в документі на переказ готівки (ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").

Згідно зі ст. ст. 1074, 1089 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. За платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

В процесі судового розгляду було встановлено, що 27.04.2016р. позивач на підставі Договору надав на виконання відповідачу платіжне доручення в іноземній валюті або банківських металах №1953 від 27.04.2016р. про переказ коштів на загальну суму 458 892,57 доларів США з рахунку №0056 на рахунок позивача №0074 в АБ "Укргазбанк".

Однак відповідач вказане платіжне доручення не виконав, грошові кошти не перерахував. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

При цьому як у відзиві на позов, так і в апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що у нього введено тимчасову адміністрацію, у зв'язку з чим до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який в даному випадку є спеціальним законом.

За твердженням відповідача, позивач є кредитором банку (відповідача) у розумінні ст. ст. 2, 36 Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Водночас, нормами вказаного Закону прямо встановлено заборону на задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку під час здійснення тимчасової адміністрації.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

28.04.2016р. Правлінням Національного банку України було винесено постанову №300/БТ "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" до категорії неплатоспроможних".

На підставі вказаної постанови виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №614 від 28.04.2016р. "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку" (том справи - 1, аркуш справи - 34), яким, серед іншого, вирішено:

- розпочати процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 28.04.2016р. по 27.05.2016р. (включно);

- призначити уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) та делегувати всі повноваження тимчасового адміністратора відповідача, визначені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, ст. ст. 37-39 цього Закону, начальнику відділу запровадження планів врегулювання неплатоспроможності банків департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком на один місяць з 28.04.2016р. по 27.05.2016р. (включно).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №829 від 26.05.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 35) було продовжено строк тимчасової адміністрації у відповідача з 28.05.2016р. по 27.06.2016р. (включно), а також продовжено на той самий строк повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у відповідача ОСОБА_4

В подальшому виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято низку рішень, якими продовжувалися повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у відповідача ОСОБА_4, а саме: №1051 від 21.06.2016р., №1779 від 12.09.2016р. та №2187 від 20.10.2016р. (том справи - 1, аркуші справи - 36-38).

Як уже зазначалося вище, процедура з виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", яким встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. В свою чергу ліквідацією банку є процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

В ст. 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що Фонд розпочинає виведення неплатоспроможного банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації в банку на наступний робочий день після офіційного отримання рішення Національного банку України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Відповідно до ч.5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань перед кредиторами та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); зарахування зустрічних однорідних вимог, якщо це може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого цим законом.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що системний аналіз норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" свідчить про те, що не здійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п.1 ч.6 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. ст. 36, 37 названого Закону).

Однак в процесі судового розгляду було встановлено, що спірне платіжне доручення №1953 від 27.04.2016р. було передано на виконання відповідачу ще до введення тимчасової адміністрації. Тобто, на дату отримання відповідачем вищезгаданого платіжного доручення його не було віднесено до категорії неплатоспроможних, у зв'язку з чим положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", на який посилаються відповідач та третя особа, не підлягають застосуванню до правовідносин позивача і відповідача щодо виконання платіжного доручення №1953 від 27.04.2016р.

В матеріалах справи наявна банківська виписка, яка свідчить про те, що в день отримання відповідачем платіжного доручення №1953 від 27.04.2016р. стан рахунку позивача, відкритого у відповідача, давав можливість виконати це платіжне доручення (том справи - 1, аркуші справи - 16-17).

Сторонами не заперечувався факт подання позивачем 27.04.2016р. на виконання відповідачу платіжного доручення №1953 від 27.04.2016р. в межах операційного часу, а відтак, виходячи з умов укладеного між сторонами Договору та вимог чинного на той час законодавства України, відповідач, як банк, був зобов'язаний в цей же день виконати назване платіжне доручення.

З огляду на подані до матеріалів справи докази та пояснення учасників провадження у даній справі, колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що станом на 27.04.2016р. (дата подання позивачем відповідачу платіжного доручення №1953 від 27.04.2016р.) у відповідача були відсутні правові підстави для невиконання вказаного платіжного доручення, у зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Відповідачем не було надано належних та допустимих доказів, які б спростували обставини, викладені в позові, та висновки місцевого господарського суду.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Натомість місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Банк "Юнісон" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 11.01.2017р. у справі №910/20790/16 - без змін.

2. Матеріали справи №910/20790/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти календарних днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова