КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа№ 925/238/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Суліма В.В.

Коротун О.М.

за участю представників сторін:

від позивача: Луговський О.С. - представник, дов. № 5-01-21 від 03.01.2017;

від відповідача: Гончар С.М. - представник, дов. б/н від 01.11.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Черкаської міської ради

на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2017

у справі № 925/238/16 (суддя Чевгуз О.В.)

за позовом Черкаської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Укртранс-Сервіс"

про стягнення 81 600,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду Черкаської області звернулася Черкаська міська рада з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-комерційна фірма „УКРТРАНС-СЕРВІС" про стягнення з відповідача на користь міського бюджету міста Черкаси заборгованості за договором оренди землі в сумі 81 600,58 грн.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 28.04.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2016 постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.07.2016 та рішення господарського суду Черкаської області від 28.04.2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до господарського суду Черкаської області.

Рішенням від 22.12.2016 Господарський суд Черкаської області у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням місцевого господарського суду, Черкаська міська рада звернулася до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на подачу апеляційної скарги, рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2017 у справі № 925/238/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 відновлено Черкаській міській раді строк на апеляційне оскарження рішення; апеляційну скаргу Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2017 у справі № 925/238/16 прийнято до провадження; розгляд апеляційної скарги призначено на 23.03.2017 у судовому засіданні за участю повноважних представників сторін.

В зв'язку з перебуванням судді-учасника колегії Майданевича А.Г. у відпустці, відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.03.2017 було визначено склад колегії суддів: Гаврилюк О.М. (головуючий), Сулім В.В., Коротун О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.03.2017 прийнято матеріали справи № 925/238/16 з розгляду апеляційної скарги Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2017 у справі № 925/238/16 до свого провадження.

На підставі ст.ст. 77, 99 ГПК України у судовому засіданні 23.03.2017 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги у справі № 925/238/16 до 04.04.2017.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі; в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши докази, що є у справі, перевіривши застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши представників позивача та відповідача, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 16.05.2000 між позивачем та відповідачем укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), за умовами якого виконавчий комітет Черкаської міської ради на підставі рішення № 1056 від 22.12.1999 надає відповідачу, а останній приймає в тимчасове довгострокове користування строком на 15 років земельну ділянку загальною площею 0,2750 га згідно із планом землекористування для розміщення відкритої автостоянки та шиномонтажної майстерні по вул. Пацаєва, 8 у м. Черкаси; цей договір був зареєстрований 16.05.2000 в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №1872.

08.12.2011 третя сесія Черкаської міської ради прийняла рішення № 3-444 "Про надання товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Укртранс-Сервіс" земельної ділянки в оренду по вул. Пацаєва, 8", яким, зокрема, вирішено: затвердити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж та складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Укртранс-Сервіс" по вул. Пацаєва, 8; надати товариству з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Укртранс-Сервіс" земельну ділянку площею 2750 кв. м. по вул. Пацаєва, 8 в оренду на 10 років під відкриту автостоянку та шиномонтажну майстерню за рахунок власного землекористування. Також цим рішенням зобов'язано ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Укртранс-Сервіс" укласти договір оренди землі з Черкаською міською радою протягом двох місяців з дати прийняття рішення та доручено управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування протягом місяця з дати прийняття рішення видати заявнику чи особі, яка діє від його імені, рішення та проект договору оренди землі під підпис або направити листом з повідомленням.

23.07.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір оренди землі, згідно з яким позивач, за договором орендодавець, на підставі рішення ради від 08.12.2011 № 3-444 надає, а відповідач, за договором орендар, приймає в строкове платне користування строком на 10 років з дати прийняття рішення № 3-444 земельну ділянку площею 0,2750 га по вул. Пацаєва, 8 у м. Черкаси під відкриту автостоянку та під шиномонтажну майстерню.

01.09.2015 на підставі договору оренди землі від 23.07.2015 між позивачем та відповідачем підписано акт приймання-передачі земельної ділянки, за яким останній прийняв в оренду вказану земельну ділянку площею 0,2750 га по вул. Пацаєва, 8 у м. Черкаси.

Відповідно до п.п. "і" п. 31 договору оренди землі від 23.07.2015 відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу суму упущеної вигоди (не отриманого прибутку) в розмірі орендної плати за весь період з дати прийняття рішення Черкаської міської ради від 08.12.2011 № 3-444 до моменту набуття чинності договору оренди. У разі наявності документів, що підтверджують сплату за користування земельною ділянкою до моменту набуття чинності договору оренди землі, сума упущеної вигоди (не отриманого прибутку) відповідно зменшується на суму сплачених коштів.

Предметом спору у даній справі, є вимога позивача про стягнення з відповідача 81 600,58 грн. за період з 08.12.2011 по 31.08.2015, яку позивач обґрунтовує як несплачену відповідачем орендну плату за використання земельної ділянки, що перебуває у комунальній власності, без укладення договору оренди, внаслідок чого позивач був позбавлений можливості здавати спірну земельну ділянку в оренду іншим особам; позивачем не отримано дохід від здачі спірної земельної ділянки в оренду саме відповідачеві, чим позивачеві завдано збитки у виді неодержаної орендної плати за землю, які за визначенням статті 22 Цивільного кодексу України та статті 225 Господарського кодексу України є збитками у виді упущеної вигоди.

Упущеною вигодою за змістом статті 22 ЦК України та ч. 2 ст. 224, ст. 225 ГК України вважаються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, а друга сторона додержувалася правил здійснення господарської діяльності.

Відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності. Підстави для настання цивільно-правової відповідальності за порушення земельного законодавства встановлено, зокрема, Земельним кодексом України.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

У ст. 6 Закону визначено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Згідно із ст.ст. 156, 157 Земельного кодексу України власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки; відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів; порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993 №284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані.

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 09.07.2014 у справі № 912/518/13 та від 16.06.2014 у справі № 905/6318/13.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками.

Відшкодування збитків є видом відповідальності учасників цивільних правовідносин за шкоду, яка є негативним наслідком правопорушення. При цьому, враховано, що збиток - це грошова оцінка шкоди, яка підлягає відшкодуванню за неможливості, недоцільності або у разі відмови потерпілого від відшкодування шкоди в натурі.

Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, необхідна наявність повного складу правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи; шкідливого результату такої поведінки - шкоди (збитків); причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла збитки. У разі відсутності, хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Однак позивачем не доведено усіх чотирьох умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: не зазначено в чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, в чому саме полягає завдана шкода, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача з наявністю збитків у позивача, не доведено вини відповідача. Позивачем, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, не доведено суду того, що внаслідок неправомірних дій відповідача, враховуючи те, що з 16.05.2000 відповідач користувався цією ж земельною ділянкою на підставі договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), укладеного виконавчим комітетом Черкаської міської ради та відповідачем, строком на 15 років, причинного зв'язку неукладення договору оренди на підставі рішення позивача від 08.12.2011 № 3-444, при наявності договору від 16.05.2000, із заподіянням збитків, як необхідних складових збитків.

Як зазначено у п. 3 оглядового листа Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ)" у вирішенні спорів про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди суди повинні дослідити, чи могли такі збитки бути реально понесені кредитором та чи вживав кредитор заходів щодо їх відшкодування. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Втім, позивачем жодним чином не доведена реальність понесених збитків, оскільки не доведено наявність упущеної вигоди та її суму, тієї обставини, що збитки позивача не є абстрактними та не доведено, що позивач міг і повинен був отримати доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Суд відзначає, що позивачем не доведено як наявність причинно-наслідкового зв'язку між діяльністю відповідача та завданими збитками, так і самого факту понесення позивачем збитків у заявленому до стягнення розмірі.

Не доведено також і наявність вини відповідача в тому, що договір оренди землі не був укладений після прийняття позивачем рішення від 08.12.2011 № 3-444, оскільки в пункті 4 цього рішення було доручено управлінню земельних ресурсів департаменту містобудування протягом місяця з дати прийняття рішення видати заявнику чи особі, яка діє від його імені, рішення та проект договору оренди землі під підпис або направити листом з повідомленням. Позивачем не доведено, що з 2011р. ним вчинялися будь-які дії для укладення з відповідачем договору оренди землі, зокрема і в судовому порядку, не вказав, які дії він вчиняв протягом 2011-2015р.р. для уникнення чи зменшення збитків.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами позивача про те, що з прийняттям останнім рішення від 08.12.2011№ 3-444 між позивачем та відповідачем виникли нові правовідносини, оскільки ані до господарського суду першої інстанції, ані до апеляційного господарського суду, не подано доказів розірвання договору від 16.05.2000 чи дострокове припинення його дії.

Також слід зазначити, що позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди землі від 23.07.2015, яка виникла на підставі умови підпункту "і" пункту 31 цього договору. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 29.12.2015 у справі № 925/1899/15 по спору між цими ж сторонами, яке набрало законної сили, було відмовлено ТОВ "Виробничо-комерційна фірма "Укртранс-Сервіс" у позові до Черкаської міської ради про визнання недійсним підпункту "і" пункту 31 договору оренди землі від 23.07.2015 в частині зобов'язання орендаря відшкодувати орендодавцю суму упущеної вигоди (не отриманого прибутку) у розмірі орендної плати за увесь період з дати прийняття рішення Черкаської міської ради від 08.12.2011 №3-444 до моменту набуття чинності договором оренди. У цьому рішенні суд вказав, що не вбачає невідповідності підпункту "і" пункту 31 договору оренди землі від 23.07.2015 вимогам вказаних позивачем у позові нормам чинного законодавства та типового договору оренди землі. При цьому, суд також зазначив, що підпункт "і" пункту 31 договору оренди землі від 23.07.2015 не встановлює підстав застосування такої цивільно-правової відповідальності як збитки у вигляді упущеної вигоди.

Отже, сама по собі наявність такого підпункту у договорі не може перетворювати упущену вигоду (не отриманий прибуток) на безумовне договірне зобов'язання.

Отже, підсумовуючи викладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що обставини справи у їх сукупності свідчать про безпідставність і необґрунтованість заявленого позову, а тому погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у його задоволенні в повному обсязі.

Позивачем не доведено реальність збитків, оскільки не доведено наявність упущеної вигоди та її суму. В підпункті "і" пункту 31 договору оренди землі від 23.07.2015 не вказана сума упущеної вигоди, а позивач не вказав та не обґрунтував, чому він нараховує орендну плату з 2011р.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача 81 600,58 грн. відшкодування упущеної вигоди (не отриманого прибутку) задоволенню не підлягає.

Апеляційний господарський суд не погоджується із доводами апеляційної скарги враховуючи викладене та наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, до 2015р., включно, діяв договір тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 16.05.2000, і незважаючи на рішення позивача від 08.12.2011 № 3-444 про укладення нового договору оренди, таке рішення не могло бути реалізоване до закінчення дії договору від 16.05.2000, оскільки однопредметні відносини не можуть регулюватись двома договорами; рішення щодо зміни або припинення дії договору від 16.05.2000 (або зміни чи припинення рішення міськвиконкому від 22.12.1999 № 1056, на підставі якого укладено договір) не приймалось.

Апеляційний господарський суд вважає за необхідне зазначити, що саме наявність договору від 16.05.2000 перешкоджала позивачу здати земельні ділянки в оренду іншим особам або на більш вигідних умовах, а не дії чи бездіяльність відповідача.

Твердження скаржника про те, що вина відповідача полягає в тому, що за спірний період, з 08.12.2011 по 31.08.2015, останній безоплатно користувався земельною ділянкою комунальної власності є безпідставним, оскільки зобов'язання щодо плати за землю відповідачем виконувалось відповідно до того, як воно було визначено у договорі від 16.05.2000 (у вигляді ставки земельного податку), після змін податкового законодавства у 2011р. змін до договору в цій частині позивач не ініціював.

Апеляційний господарський суд не вбачає порушень господарським судом першої інстанції норм процесуального права, порушення та неправильного застосування норм матеріального права.

Скаржник в апеляційній скарзі не вказав на існування обставин, які б свідчили про прийняття судом першої інстанції неправильного рішення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги, згідно із ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Черкаської міської ради на рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2017 у справі № 925/238/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 26.01.2017 у справі № 925/238/16 залишити без змін.

3. Справу № 925/238/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Повний текст постанови складено 06.04.2017.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді В.В. Сулім

О.М. Коротун