ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05.04.17р. Справа № 904/2806/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Слов'янський базар" (м. Дніпро)

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором оренди № 017 від 09.12.2010 у загальному розмірі 4 126 грн. 73 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: Кабишева Т.М. - представник (довіреність № 113 від 21.07.2016)

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з додатковою відповідальністю "Слов'янський базар" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовом, в якому на момент звернення з ним до суду просило суд стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) заборгованість за договором оренди № 017 від 29.12.2010 у загальному розмірі 4 126 грн. 73 коп.

Ціна складається з наступних сум:

- 3 976 грн. 20 коп. - основний борг;

- 150 грн. 53 коп. - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором оренди № 017 від 29.12.2010 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за користування орендованим нежитловим приміщенням в період з 01.11.2016 по 14.01.2017, у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 3 976 грн. 20 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.2.1. договору позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 10.12.2016 по 10.02.2017 в сумі 150 грн. 53 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.03.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 05.04.2017.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 19739/17 від 05.04.2017), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані судом документи.

У судове засідання 05.04.2017 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 05.04.2017 не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд зазначає таке.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" визначено, що в Єдиному державному реєстрі містяться відомості щодо юридичної особи, зокрема, про місцезнаходження останньої.

На підтвердження адреси відповідача долучено до матеріалів справи витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.03.2017, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49000, АДРЕСА_1, на яку і була направлена кореспонденція господарського суду для відповідача.

При цьому, конверт з ухвалою суду від 15.03.2017 було повернуто 28.03.2017 за зворотною адресою з довідкою Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" форми 20 "Про повернення за закінченням терміну зберігання".

Слід зазначити, що в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (пункт 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 15.03.2017 була надіслана відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Так, господарський суд прийшов до висновку, що незнаходження відповідача за його адресою реєстрації, що має наслідком неотримання кореспонденції суду про повідомлення щодо часу та місця розгляду даної справи, не може прийматися до уваги судом, оскільки свідчить, що неотримання ухвал суду відповідачем відбулося саме з його вини. Відповідач, у разі незнаходження за його адресою реєстрації, повинен був докласти зусиль про отримання поштових відправлень за цією адресою. Крім того, неотримання ухвал суду відповідачем у вказаному випадку не може бути причиною для порушення законного права позивача на розумний строк розгляду його справи.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, оскільки ухвала суду від 15.03.2017 була надіслана на адресу відповідача, яка підтверджена витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 15.03.2017 та не отримана відповідачем внаслідок його недобросовісної поведінки, що полягає у незабезпеченні вчасного отримання поштової кореспонденції за своєю адресою реєстрації, ухвала надсилалась судом завчасно.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

У судовому засіданні 05.04.2017 представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги, просив суд задовольнити їх у повному обсязі

Судом також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25.01.2006 у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника позивача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 09.12.2010 між Товариством з додатковою відповідальністю "Слов'янський базар" (далі - орендодавець, позивач) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі - орендар, відповідач) було укладено договір оренди № 017 (далі - договір, а.с.17-20), відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець передав за плату орендареві у строкове користування, а орендар прийняв у строкове користування приміщення, що є частиною нежитлової будівлі, а також інші площі, що визначені у договорі (надалі іменується "об'єкт оренди"), та зобов'язався сплачувати орендодавцеві орендну плату, а також відшкодовувати орендодавцеві витрати, пов'язані з утриманням об'єкта оренди та компенсувати вартість спожитих комунальних послуг (пункт 1.1. договору).

Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. та 1.4. договору об'єкт оренди, являє собою: приміщення № 9 вулиця 6 на 2-му поверсі, площею 8,7 кв.м.; адреса об'єкта оренди: м. Дніпропетровськ, вулиця Курчатова, будинок 1; стан об'єкта оренди: на момент передачі в оренду об'єкт оренди відповідає вимогам орендаря та може використовуватися ним за цільовим призначенням відповідно до пункту 2.1. договору.

Об'єкт оренди надається орендарю для: здійснення торгівельної діяльності непродовольчими товарами (пункт 2.1. договору).

Строк оренди складає три місяці з моменту передачі орендарю об'єкта оренди (пункт 3.1. договору).

У пункті 1.5. договору сторони погодили, що об'єкт оренди вважається переданим орендарю з моменту підписання акту прийому-передачі.

На виконання умов договору між позивачем та відповідачем було підписано акт прийому-передачі від 28.02.2011, відповідно до якого позивач передав відповідачу приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Курчатова, будинок 1, а саме: приміщення № 9 вулиця 6 на другому поверсі, площею 8,7 кв.м. (а.с.22).

У пункті 8.1. договору сторони визначили, що договір набуває чинності з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі об'єкту відповідно до пункту 1.5. договору і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань по ньому. Договір може бути пролонгований на той же строк і на тих же умовах за згодою сторін.

Крім того, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 від 28.05.2011 до договору, в якій сторони дійшли згоди:

- пункт 3.1. договору викласти у наступній редакції: "Цей договір набуває чинності з моменту підписання акту прийому-передачі приміщення, що є об'єктом оренди, і діє до 31.12.2011.";

- пункт 8.1. договору викласти у наступній редакції: "Цей договір набуває чинності відповідно до пункту 3.1., викладеного у даній додатковій угоді до договору оренди. У разі, якщо не пізніше одного місяця до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону він вважається пролонгованим на кожен наступний рік на тих же умовах." (а.с.23).

В подальшому, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 2 від 06.09.2012 до договору, в якій сторони дійшли згоди пункт 1.2. договору викласти у наступній редакції: "Об'єкт оренди являє собою приміщення № 9 вулиця 6; 47 Кільц. б. на другому поверсі, площею 8,7; 10,8 кв. м. (а.с.24).

У зв'язку з укладенням вказаної додаткової угоди, між позивачем та відповідачем було підписано акт прийому-передачі від 06.09.2012, відповідно до якого позивач передав відповідачу приміщення за адресою: м. Дніпропетровськ, вулиця Курчатова, будинок 1, а саме: приміщення № 47 Кільцев. б-р на другому поверсі, загальною площею 10,8 кв.м. (а.с.25).

Так, позивач звернувся із позовом до суду, в якому посилається на порушення відповідачем зобов'язань за договором оренди № 017 від 29.12.2010 в частині повної та своєчасної сплати орендної плати за користування орендованим нежитловим приміщенням в період з 01.11.2016 по 14.01.2017, у встановлений договором строк, наявністю боргу у сумі 3 976 грн. 20 коп. За прострочення виконання зобов'язання на підставі пункту 7.2.1. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 10.12.2016 по 10.02.2017 в сумі 150 грн. 53 коп.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором оренди, який підпадає під правове регулювання норм § 1 глави 58 Цивільного кодексу України та § 5 Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір оренди є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме: майново-господарських зобов'язань згідно статей 173, 174, 175 Господарського кодексу України, статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, а згідно статті 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами частини 1 статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічні положення містяться в статті 759 Цивільного кодексу України.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (частина 1 статті 760 Цивільного кодексу України).

Враховуючи положення укладеного договору від 09.12.2010 та приймаючи до уваги підписання сторонами актів прийому-передачі майна від 28.02.2011 та від 06.09.2012, а також відсутність акту щодо повернення переданого в оренду майна, суд дійшов висновку стосовно належного виконання орендодавцем обов'язку щодо надання відповідачу в оренду приміщень, розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Курчатова, 1, а саме: приміщення № 9 вулиця 6 на другому поверсі, площею 8,7 кв.м. та приміщення № 47 Кільцев. б-р на другому поверсі, загальною площею 10,8 кв.м.

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За змістом частини 3 статті 285 Господарського кодексу України орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вплачувати орендну плату.

Відповідно до частини 1, частини 4 статті 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Так, при укладенні договору у його розділі 4 позивачем та відповідачем були визначені умови щодо орендної плати, інших платежів та порядок розрахунків за договором.

Відповідно до пунктів 4.1. та 4.2. договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, яка включає в себе плату за користування об'єктом оренди, відшкодування витрат орендодавця на утримання об'єкту оренди, компенсацію вартості спожитих комунальних послуг. Розмір орендної плати за строкове оплатне користування об'єктом оренди розраховується орендодавцем щомісячно, виходячи із загальної площі об'єкта оренди, характеру об'єкта оренди, розміру витрат орендодавця, пов'язаних із утриманням об'єкту оренди, а також вартості спожитих комунальних послуг ТВК "Слов'янський базар".

У пунктах 4.3., 4.4., 4.5. та 4.6. сторони визначили наступне:

- розмір плати за користування об'єктом оренди за один квадратний метр складає: об'єкту оренди, передбаченого пунктом 1.2.2. договору - 27 грн. 67 коп., крім того ПДВ 20% - 5 грн. 53 коп., загальною сумою 33 грн. 20 коп. (пункт 4.3.2. договору);

- розмір витрат орендодавця на утримання об'єкту оренди за один квадратний метр складає: об'єкту оренди, передбаченого пунктом 1.2.1. договору - 42 грн. 65 коп., крім того ПДВ 20% - 8 грн. 53 коп., загальною сумою 51 грн. 18 коп. (пункт 4.4.2. договору);

- компенсація вартості спожитих комунальних послуг здійснюється орендарем у розмірі пропорційно площі об'єкту оренди, розраховується орендодавцем за попередній місяць та сплачується орендарем за попередній місяць у розмірі згідно рахунку, виставленого орендодавцем, до 10 числа місяця, в якому проводиться оплата (пункт 4.5. договору);

- загальний розмір орендної плати за об'єкт оренди обчислюється шляхом складання розміру плати за використання об'єкту оренди, передбаченої пунктом 4.3. договору, розміру витрат орендодавця на утримання об'єкту оренди, передбаченого пунктом 4.4. договору, а також компенсації вартості спожитих комунальних послуг, відповідно до пункту 4.5 договору (пункт 4.6. договору).

Відповідно до пункту 4.8. договору плата за користування об'єктом оренди та плата за утримання об'єкту оренди сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця або готівкою в касу щомісяця, у строк до 5 числа поточного місяця. Орендна плата, а також інші платежі, передбачені договором, нараховуються та сплачуються орендарем до дня повного звільнення об'єкту оренди орендарем і передачі його орендодавцю у порядку, передбаченому цим договором (пункт 4.10. договору).

Крім того, згідно з пунктом 5.4.5. договору орендар зобов'язався своєчасно і в повному обсязі оплачувати орендну плату та інші платежі, передбачені договором.

В подальшому між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 3 від 06.12.2012 до договору, якою сторони дійшли згоди змінити умови договору, зокрема, викласти деякі пункти в іншій редакції:

- пункт 4.4. договору було викладено в наступній редакції: "4.4. Розмір витрат орендодавця на утримання об'єкту оренди за один квадратний метр складає: 4.4.1. Об'єкту оренди, передбаченого пунктом 1.2.1. договору - 45,98 грн., крім того ПДВ 20% - 9,20 грн., загальною сумою 55,18 грн.; 4.4.2. Об'єкту оренди, передбаченого пунктом 1.2.2. договору - 45,98 грн., крім того ПДВ 20% - 9,20 грн., загальною сумою 55,18 грн.; 4.4.3. Об'єкту оренди, передбаченого пунктом 1.2.3. договору - 45,98 грн., крім того ПДВ 20% - 9,20 грн., загальною сумою 55,18 грн.".

- пункт 4.5. договору викладено в наступній редакції: "4.5. Компенсація вартості спожитих комунальних послуг здійснюється орендарем у розмірі пропорційно площі об'єкту оренди, розраховується орендодавцем за попередній місяць та сплачується орендарем за попередній місяць у розмірі згідно рахунку, виставленого орендодавцем по 10 число місяця, в якому проводиться. Компенсація вартості спожитих комунальних послуг при достроковому розірванні договору оренди здійснюється наступним чином: якщо договір розривається останнім числом поточного місяця, то оплата проводиться за рахунком, виставленим з розрахунку передбачуваної вартості компенсації витрат на комунальні послуги поточного місяця, з наступним перерахунком; якщо договір розривається будь-яким числом поточного місяця, крім останнього числа поточного місяця, то оплата проводиться за рахунком, виставленим з розрахунку вартості компенсації витрат на комунальні послуги попереднього місяця.";

- пункт 4.8. договору викладено в наступній редакції: "4.8. Плата за користування об'єктом оренди та плата за утримання об'єкту оренди сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця або готівкою в касу орендодавця щомісячно, у строк по 5 число поточного місяця;

- пункт 8.1. договору викладено в наступній редакції: "8.1. Цей договір набуває чинності відповідно до пункту 3.1., викладеного у даній додатковій угоді до договору оренди. У разі, якщо не пізніше одного місяця до закінчення строку дії договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону він вважається пролонгованим на кожен наступний рік на тих же умовах.";

- пункт 8.5. договору викладено в наступній редакції: "8.5. Договір може бути розірваний достроково в односторонньому порядку з ініціативи орендодавця, а термін договору оренди достроково припиняється у випадках: невиконання орендарем зобов'язань, передбачених пунктом 5.4. договору та правил внутрішнього порядку і режиму роботи ТВК "Слов'янський"; прострочення оплати орендарем орендної плати та інших платежів, передбачених договором, більш ніж на 5 календарних днів." (а.с.27-28).

В подальшому, приміщення № 9 по вулиці 6 на другому поверсі, загальною площею 8,7 кв.м. було повернуто орендодавцю орендарем відповідно до акту повернення об'єкту оренди від 25.12.2012 (а.с.30).

У зв'язку з викладеним, між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 4 від 26.12.2012 до договору, якою сторони дійшли згоди про внесення наступних змін та доповнень до договору: пункт 1.2. викласти у наступній редакції: "Об'єкт оренди являє собою: 1.2.2. приміщення № 9 вул. 6; 47 Кільц. б. на другому поверсі, площею 10,8 кв. м. (а.с.29).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, в установлений договором строк зобов'язання по сплаті орендної плати за користування орендованим майном за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Курчатова, 1, - приміщення № 47 Кільцев. б-р на другому поверсі, загальною площею 10,8 кв.м. за період з 01.11.2016 по 14.01.2017 у загальній сумі 3 976 грн. 20 коп. відповідачем не виконано.

В той же час, відповідно до пункту 4.9. договору орендна плата може бути в односторонньому порядку змінена орендодавцем з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також у разі зміни витрат, які несе орендодавець на утримання об'єкту оренди. Про таку зміну орендодавець письмово повідомляє орендаря при здійсненні орендарем щомісячного платежу.

У відповідності до вказаних умов договору позивач листом № 017 від 30.10.2015 повідомив відповідача про те, що у зв'язку з подорожчанням послуг обслуговуючих організацій по утриманню ТВК "Слов'янський", ТОВ "Слов'янський базар", керуючись пунктом 4.9. договору, про зміну розміру плати на утримання об'єкта оренди, встановлену пунктом 4.4. договору. З 01.11.2015 розмір витрат орендодавця на утримання об'єкта оренди за договором № 017 від 09.12.2010 за один квадратний метр складає 61 грн. 90 коп., крім того 20% ПДВ - 12 грн. 38 коп., загальною сумою 74 грн. 28 коп. Позивач вказав, що дане повідомлення слід вважати додатком до договору оренди № 017 від 09.12.2010 та його невід'ємною частиною (а.с.31).

Під час прийняття рішення у справі, судом враховано, що у відповідності до умов пункту 8.5. договір може бути розірваний достроково в односторонньому порядку з ініціативи орендодавця, а термін оренди достроково припиняється у випадках, зокрема, прострочення оплати орендарем орендної плати та інших платежів, передбачених договором, більш ніж на 5 днів.

У відповідності до вказаного пункту договору, з урахуванням наявності прострочення відповідача з орендної плати, позивач надіслав відповідачу лист № 01 від 04.01.2017, в якому повідомив про розірвання договору з 15.01.2017 (а.с.14). Докази направлення відповідачу вказаного листа наявні в матеріалах справи (а.с.15-16).

Судом визначено, що з огляду на положення пункту 4.8. договору строк оплати орендної плати за спірний період є таким, що настав.

Суд зазначає, що у відповідності до умов договору (пункти 4.2. - 4.6. договору) заборгованість з орендної плати за спірний період складається з наступних сум:

- 520 грн. 49 коп. - плати за користування об'єктом оренди в період з 01.12.2016 по 14.01.2017;

- 1 164 грн. 51 коп. - витрат на утримання об'єкту оренди за період з 01.12.2016 по 14.01.2017;

- 2 291 грн. 17 коп. - компенсації вартості спожитих комунальних послуг за період з 01.11.2016 по 14.01.2017.

Крім того, на оплату вартості спожитих комунальних послуг за період з 01.11.2016 по 14.01.2017 позивачем були виставлені відповідачу рахунки, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.32).

В той же час, судом не приймається до уваги посилання позивача на наявність заборгованості з компенсації вартості спожитих комунальних послуг за грудень 2016 року в сумі 1 028 грн. 95 коп., як вказав позивач у розрахунку суми позову (а.с.12) та з урахуванням якої позивач визначив суму заборгованості з компенсації вартості спожитих комунальних послуг, яку заявив до стягнення з відповідача, оскільки відповідно до рахунку-фактури № СФ-0010458 від 31.12.2016 вартість комунальних послуг, спожитих відповідачем у грудні 2016 року становить 1 028 грн.92 коп.

Отже, в частині вимог про стягнення з відповідача 0 грн. 03 коп. заборгованості з компенсації вартості спожитих комунальних послуг за грудень 2016 року суд відмовляє, у зв'язку з їх безпідставністю.

Враховуючи викладене, суд вважає факт наявності основного боргу у відповідача перед позивачем в сумі 3 976 грн. 17 коп. належним чином доведеним, документально підтвердженим і відповідачем не спростованим, а відтак, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 3 976 грн. 17 коп. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з нормами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Так, доказів перерахування орендної плати за користування спірним майном відповідач не надав, доводи позивача щодо наявності боргу за спірний період користування об'єктом оренди у сумі 3 976 грн. 17 коп., шляхом надання належних доказів, не спростував.

За наведеного, є правомірними та підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у сумі 3 976 грн. 17 коп.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Так, у пункті 7.2.1. договору сторони погодили, що у випадку прострочення по оплаті орендних та інших платежів за договором орендар несе таку відповідальність - пеня у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період за який нараховується пеня, від простроченої суми за кожний день прострочення.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, була нарахована пеня за загальний період прострочення з 10.12.2016 по 10.02.2017 у загальному розмірі 150 грн. 53 коп.

Господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем невірно визначено суму заборгованості з компенсації вартості спожитих комунальних послуг за період з 01.11.2016 по 14.01.2017, крім того, невірно визначено період прострочення з їх оплати. В частині нарахування пені на суму заборгованості з орендної плати розрахунок проведено без порушень, застосовані в ньому вихідні дані відповідають умовам договору та фактичним обставинам справи, отже в цій частині розрахунок пені визнається судом обґрунтованим.

В частині нарахування пені на суму заборгованості з компенсації вартості спожитих комунальних послуг за період з 01.11.2016 по 14.01.2017, розрахунок пені, здійснений позивачем та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Враховуючи визначені судом періоди прострочення виконання відповідачем зобов'язання з компенсації вартості спожитих комунальних послуг за період з 01.11.2016 по 14.01.2017, застосувавши межі періодів, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за загальним періодом з 10.12.2016 по 10.02.2017, судом було встановлено, що пеня за цей період складає суму, яка перевищує суму, заявлену до стягнення позивачем.

Судом було враховано також те, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Приймаючи до уваги те, що, фактично, позивачем заявлена до стягнення сума пені у розмірі меншому, ніж визначено судом - 75 грн. 17 коп., а клопотання в порядку пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви не додано та в судовому засіданні позивачем не подано, а також беручи до уваги пункт 1.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог в частині стягнення пені. Як було вказано вище, пеня в сумі 75 грн. 36 коп. (за порушення строків внесення орендної плати) розрахована вірно та є обґрунтованою.

Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача в частині стягнення пені підлягають задоволенню в сумі 150 грн. 53 коп.

Отже, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (49000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Слов'янський базар" (49038, м. Дніпропетровськ, вулиця Курчатова, будинок 1, ідентифікаційний код 30619472) - 3 976 грн. 17 коп. - основного боргу, 150 грн. 53 коп. - пені, 1 599 грн. 99 коп. витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Ю.В. Фещенко