ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2017 р. Справа № 922/3784/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі філії «Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" (вх. №708 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 18.01.2017 року у справі

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" в особі Філії «Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз", м. Черкаси

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Енергогазпром", м. Харків

про стягнення 43262,48грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 18.01.2017р. (суддя Ольшанченко В.І.) відмовлено у задоволенні позову ПАТ "Укртрансгаз" в особі філії «Управління магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" до ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Енергогазпром" про стягнення збитків у сумі 43262,48грн.

Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз" в особі філії «Управління магістральних газопроводів «Черкаситрансгаз» з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 18.01.2017р. у справі № 922/3784/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, просив її задовольнити.

Представник в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обовязків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, субєктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

12.02.2003 р. між Управлінням магістральних газопроводів "Черкаситрансгаз" ДК "Укртрансгаз" (покупець) та відповідачем був укладений договір №45 купівлі-продажу електричної енергії (надалі - договір), предметом якого є умови та порядок продажу електроенергії продавцем та купівлі спожитої електроенергії покупцем.

Дію даного договору було пролонговано сторонами до 31.12.2008 р. з послідуючою пролонгацією на кожний наступний календарний рік, якщо кожна із сторін за 30 днів до закінчення календарного року не заявила письмово про розторгнення договору, про що свідчать додаткові угоди до договору за №1 від 31.12.2004 р. та №2 від 28.12.2007 р.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України №360-р від 13.06.2012 р. "Про реорганізацію дочірніх компаній Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №530 від 18.07.2012 р. "Про реорганізацію Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" було припинено діяльність Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" шляхом її реорганізації - перетворення у Публічне акціонерне товариство "Укртрансгаз".

Відповідно до п. 1.2 статуту Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз", ПАТ "Укртрансгаз" є правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов'язків Дочірньої компанії "Укртрансгаз" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Як убачається із матеріалів справи, при проведенні розрахунків за надані відповідачем послуги з постачання електроенергії в липні 2015 р. сторонами був складений акт звірки взаєморозрахунків за електроенергію згідно з договором №45 від 12.02.2003 р. станом на 01.08.2015 р., яким зафіксовано переплату позивача в сумі 40425,12 грн.

03.08.2015 р. позивач здійснив оплату відповідачу за електроенергію за договором №45 від 12.02.2003 р. в сумі 300000,00 грн., що підтверджується копією платіжного доручення №15396 від 03.08.2015 р. на суму 300000,00 грн.

31.08.2015 р. відповідач повідомив позивача листом №12/77 про отримання рішення №94 Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області щодо анулювання реєстрації №94 від 10.08.2015 р. про анулювання реєстрації податку на додану вартість. Також, даним листом відповідач повідомив позивача про те, що зведена податкова накладна ТОВ "НВП "Енергогазпром" за серпень 2015 р. буде включати суми коштів, отримані в період з 21.08.2015 р. по 31.08.2015 р.

17.12.2015 р. за вих.№10010/13 позивач надіслав відповідачу лист з проханням терміново скласти податкову накладну в електронній формі та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних, та з попередженням в разі ненадання податкової накладної звернення позивача до суду щодо відшкодування нанесених збитків.

У відповіді №40 від 23.12.2015 р. на лист позивача №10010/13 від 17.12.2015 р. відповідач повідомив позивача про те, зокрема, що він одразу подав скаргу на рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість, яку було задоволено рішенням про результати розгляду скарги 01.09.2015 р. Податковим органом було прийнято розпорядження щодо об'єднання двох особистих рахунків, та нове свідоцтво ПДВ ІПН 1 від 21.08.2015 р. об'єднати з помилково анульованим старим ПДВ ІПН 82 від 05.12.2000 р. під новим номером ІПН 1, але з датою виписки 05.12.2000 р. Був отриманий відповідний витяг, за яким підприємство є платником ПДВ безперервно з 05.12.2000 р., але вже під ІПН 1. На звернення до ДФС він отримав роз'яснення, що жодної методології та технічної можливості зареєструвати податкові накладні під старим ПДВ ІПН 82 немає, до того ж в системі даний ІПН анульовано, в на новий ІПН реєструвати такі податкові неможливо, оскільки в період до 21.08.2015 р. його не існувало. Внаслідок, зокрема, вищенаведених обставин, відповідач повідомив позивача, що він не в змозі зареєструвати податкову накладну у сумі 300000,00 грн., в т.ч. ПДВ - 50000,00 грн. від 03.08.2015 р.

02.02.2016 р. позивач надіслав відповідачу претензійну вимогу на суму 43262,48 грн. (в порядку ст. 530 ЦК України) за №761/02 від 02.02.2016 р. про сплату спричинених відповідачем збитків в сумі 43262,48 грн. в семиденний строк, яку відповідач отримав 04.02.2016 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу від 02.02.2016 р.

Відповідач листом №16/16 від 25.04.2016 р. на лист позивача №10010/13 від 17.12.2015 р. та претензійну вимогу на суму 43262,48 грн. за вих.№761/02 від 02.02.2016 р. надав додаткову інформацію у копіях завірених належним чином, а саме: копію листа ТОВ "НВП "Енергогазпром" №7/07 від 28.01.2016 р. Голові ДФС України, копію листа Головного управління ДФС у Київській області №7440/6/99- від 05.04.2016 р. (відповідь на лист відповідача №7/07 від 28.01.2016 р.) та відповідь ДФС України з інформаційно-довідкового департаменту ДФС щодо даного питання.

Як зазначає позивач у позовній заяві, як з'ясувалось з отриманих копій документів, відповідачем не складено та не зареєстровано податкову накладну в порушення вимог ст. 201 ПК України з суб'єктивних причин, що наведені в зазначених листах та в листі від 31.08.2015 р., тому позивач, керуючись положеннями ст.ст. 224, 225, 226 Господарського кодексу України, звернувся до місцевого господарського суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, господарський суд першої інстанції зазначив про те, що позивачем не надано суду: доказів порушення відповідачем зобов'язання; доказів завдання відповідачем позивачу збитків; доказів понесення збитків; доказів наявності прямого причинного звязку між порушенням зобов'язання відповідачем та збитками; обґрунтований розрахунок суми збитків; доказів вжиття заходів до зменшення суми збитків.

В обґрунтування апеляційної скарги, позивач, зокрема, зазначає, що судом не взято до уваги обставини того, що відсутність податкової накладної підтверджується наданим суду реєстром виданих та отриманих податкових накладних, тому позивач вважає, що ним подано достатні докази в обґрунтування позовних вимог.

Відповідно до ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

У пункті 1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 р. №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції рекомендацій президії Вищого господарського суду України від 29 грудня 2007 р. №04-5/239) (надалі - Розяснення) визначено, що вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України), від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України).

Згідно з п. 2 Розяснень як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України).

Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою.

Відповідно до п. 6 зазначених Роз'яснень встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Питання про наявність або відсутність причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи і шкодою має бути вирішено судом шляхом оцінки усіх фактичних обставин справи.

Як вірно зазначає місцевий господарський суд, предметом доказування у справах про стягнення збитків є:

а) неправомірність поведінки особи - неправомірною поведінкою можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо особа, яка завдала шкоду, не була уповноважена на такі дії;

б) наявність шкоди, яка в даному випадку полягає у збитках, правова природа та визначення яких регламентуються п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України, ст. 225 ГК України;

в) наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою (збитками);

г) вину заподіювача шкоди, за винятком випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, котра з сторін посилається на юридичні факти, які обґрунтовують її вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд вірно зазначає в своєму рішенні про те, що позивач не надав суду докази порушення відповідачем зобов'язання; доказів завдання відповідачем позивачу збитків; докази понесення збитків; доказів наявності прямого причинного звязку між порушенням зобов'язання відповідачем та збитками; обґрунтований розрахунок суми збитків; доказів вжиття заходів до зменшення суми збитків.

За таких обставин, місцевий господарський суд правомірно зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 18.01.2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 10.04.2017 року.

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.