ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р.Справа № 923/62/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

ОСОБА_1

ОСОБА_2

при секретарі: А.В. Безпалюку

Представники сторін в судове засідання не з'явилися.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарський суд Херсонської області

від 11.04.2016

по справі № 923/62/16

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до приватного підприємства "Херсонтеплогенерація"

про стягнення 901 056грн. 08коп.,

ВСТАНОВИВ:

27.01.2016 Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі позивач ) звернулося до Господарського суду Херсонської області у з позовом, в якому просило стягнути з Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" (далі відповідач) 901 056грн. 08коп. , в т.ч. втрати від інфляції в розмірі 630 960,20 грн., 3% річних в розмірі 42247,81 грн. та пеню в розмірі 227 848,07 грн.

У письмовому відзиві на позові відповідач зазначив ,що позивачем невірно розраховані втрати від інфляції, які в дійсності складають 517 183.50грн. а не 630960,20грн., як вказує позивач. Крім того відповідач просив суд, з урахуванням його тяжкого майнового стану (несплату населенням його послуг та не можливості виставляти штрафні санкції) зменшити розмір пені до яка підлягає стягненню до мінімального можливого розміру (1грн.) та у разі задоволення позову розстрочити стягнення на 18 місяців зі сплатою рівними частками .

Рішенням Господарського суду Херсонської області від 11.04.2016 позов задоволено частково, а саме стягнуто з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат в розмірі 517183,50 грн., 3% річних в сумі 42247,81грн., пеню в розмірі 68354,42грн. та 11809,19 грн. витрат по сплаті судового збору, а в іншій частині вимог відмовлено.

Своє рішення суд мотивував тим ,що відповідач дійсно порушив умови договору щодо своєчасного та в повному обсягу здійснення розрахунків за отриманий природний газ, а відтак у позивача булим правові підстави для нарахування і стягнення з відповідача 3% річних , втрат від інфляції та пені. Водночас суд дійшов до висновку,що сума втрат від інфляції розрахована позивачем невірно і здійснивши свій розрахунок стягнув меншу суму цих втрат ніж просив позивач. Крім того суд , враховуючи клопотання відповідача та фактичні обставини (тяжкий фінансовий стан відповідача та відсутність у позивача збитків), з посиланням на приписи ст.83 ГПК України, ч.3 ст.551 ЦК України та ст.233 ГПК України, зменшив розмір пені, що підлягала стягненню.

Частково не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить це рішення в частині відмови в стягнення пені в розмірі 159493,65грн. скасувати та прийняти нове рішення в цієї частини, яким задовольнити позовні вимоги про в стягнення пені в розмірі 159493,65грн. та покласти судові витрати на відповідача.

При цьому як вбачається зі змісту скарги позивач не оспорює розмір стягнутих судом на його користь втрат від інфляції, хоча суд стягнув меншу суму ніж просив позивач у позові.

Мотивуючи вимоги викладені в апеляційній скарзі, скаржник зазначив,що місцевий суд безпідставно та без урахування фактичних обставин, зменшив розмір пені що підлягає стягненню, навівши у скарзі в обґрунтування своїх позиції висновки Вищого господарського суду України по конкретним справах з аналогічних питань.

Представники сторін в судове засідання не зявилися, хоча були належні чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать поштові повідомлення з відміткою про вручення, про причини неявки суд не повідомили і таким чином не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні.

Перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційну скаргу не підлягаючими задоволенню, з наступних підстав..

Як свідчать матеріали справи та це встановив місцевий господарський суд між сторонами спору 09.12.2013 р. було укладено договір № 1805/14-ТЕ-33 купівлі-продажу природного газу (далі Договір).

Рішенням господарського суду м.Києва від 26.07.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.10.2016 та постановою Вищого господарського суду від 07.02.2017, відмовлено приватному підприємству "Херсонтеплогенерація" у задоволенні позову про визнання недійсним п. 9.3 догровору № 1805/14-ТЕ-33 купівлі-продажу природного газу від 09.12.2013.

Відповідно до розділу 1 Договору позивач зобовязується передати відповідачу природний газ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), а відповідач зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Пунктом 2.1. Договору встановлено, що позивач передає відповідачу в період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р. газ в обсязі до 2070 тис. куб. м.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 Договору сторони передбачили що у разі не виконання покупцем (відповідачем) умов п.6.1.Договору позивач має право на стягнення з нього пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу

Пунктом 9.3 Договору сторони передбачили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутись з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання п. 2.1. Договору, позивач поставив протягом січня-грудня 2014р., а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 2255166,37грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 на суму 571549,59грн., від 28.02.2014р. на суму 453379,88грн., від 31.03.2014р. на суму 307439,43грн., від 31.10.2014р. на суму 25812,19грн., від 30.11.2014р. на суму 363339,66грн., від 31.12.2014р. на суму 533645,62грн

Позивач зазначає, що розрахунки за поставлений природний газ відповідачем проводились невчасно та не в повному обсязі.

Відповідач не спростував цих тверджень і не довів, що він належним чином, тобто своєчасно та в повному обсягу розраховувався з позивачем за поставлений йому згідно умов Договору природний газ.

Частиною 1 статті 193 ГК України встановлено обовязок субєктів господарювання та інших учасників господарських відносин виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні вимоги щодо виконання зобовязання закріплені і в статті 526 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на вищезазначені встановлені обставини (поставку позивачем відповідачу природного газу і нездійснення відповідачем своєчасно та в повному обсязі розрахунків за поставлений природний газ) та вищенаведені приписи законодавства ,а також умови Договору, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що у позивача були правові підстави для заявлення ним вказаних у позові позовних вимог , а саме про стягнення з відповідача на його користь 3% річних , втрат від інфляції та пені.

Позивач нарахував відповідачу 3% річних в сумі 42247,81 грн.

Здійснивши перевірку правильності зазначених нарахувань 3% річних, суд апеляційної інстанції дійшов висновку , що його зроблено математично та методологічно правильно.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив цю позовну вимогу позивача в повному обсягу.

Крім того позивач нарахував відповідачу інфляційних втрат в сумі 630960,20 грн.,

Однак здійснивши перевірку правильності цього розрахунку, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, та висновками місцевого суду зробленими у рішенні з цього питання , що вказаний розрахунок зроблено невірно і що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає лише сума інфляційних втрат в розмірі 517183,50 грн.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку,що місцевий суд обґрунтовано задовольнив цю вимогу позивача лише частково ,а саме в розмірі 517183,50 грн., вмотивовано відмовивши в стягненні в решті суми нарахованих позивачем втрат від інфляції.

Оцінюючи позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 227848,07грн., висновки місцевого суду по цьому стягненню , в тому числі відносно зменшення розміру пені, що підлягає стягненню, а також доводи скаржника з цього питання, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Цивільним кодексом України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1 ст.546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (ч.2 ст.551 ЦК України). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.551 ЦК України).

Як зазначалось вище , п.7.2. Договору сторони передбачили можливість стягнення з відповідача пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Пунктом 9.3 договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутись з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Частина 6 ст. 231 ГК України визначає, що штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частина шоста статті 232 ГК України обмежує нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання (якщо інше не встановлено законом або договором) шістьма місяцями від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Цим Законом встановлені обмеження щодо розміру пені, яка може бути стягнута на підставі договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач просив на підставі п.3 ст.83 ГПК України, зменшити розмір пені до 1 грн. у звязку з тим, що санкції нараховані позивачем є занадто великими та стягнення їх у повному обсязі приведе до погіршання фінансового стану товариства, яке і так є тяжким і суд враховуючи це клопотання зменшив пеню що підлягала стягненню на 70 %.

Позивач вважає що суд безпідставно зменшив пеню.

Проте суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду щодо зменшення розміру пені, з огляду на наступне.

Так норми ЦК України, ГК України та ГПК України передбачають можливість зменшення судом розміру штрафних санкцій які підлягають стягненню, при наявності певних умов.

Так п.3 ч.1 ст.83 ГПК України надає суду право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Частина третя ст.551 ЦК України передбачає, що суд може зменшити розмір неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою ст.233 ГК України також встановлено таку можливість .

Згідно приписів цієї статті при зменшення розміру неустойки повинно бути взяти до уваги: ступень виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові , але і інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З викладеного вбачається, що зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків.

При цьому при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

У Постанові Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011, № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції також визначено, що :вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Слід також зазначити, що при стягнені штрафних санкцій суд також повинен виходити з принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Як свідчать матеріали справи відповідач довів, що невиконання ним зобовязань за договором виникло з обєктивних причин, а саме не здійснення з ним розрахунків споживачами ; не відшкодування йому державою різниці в тарифах; низьку значну дебіторську заборгованість; тяжкий майновий та фінансовий стан відповідача в період економічної кризи, що у сукупності не може забезпечити прибутковість господарської діяльності відповідача і як наслідок своєчасність здійснення розрахунків в з позивачем.

Водночас посилання скаржника у скарзі на те що він поніс збитки у вигляді не отриманого доходу у звязку з порушенням відповідачем зобовязань за Договором не приймаються судом до уваги ,оскільки , по-перше, відповідач хоч і з запізненням все ж таки розрахувався з позивачем за отриманий газ, тобто позивач отримав доход, а також компенсацію за його знецінювання ( стягнення втрат від інфляції та 3% річних) а ,по-друге, позивач не довів належними доказами понесення ним збитків зокрема саме за порушення відповідачем зобовязань за Договором.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано, враховуючи вищевказані фактичні обставини та приписи чинного законодавства, а також той факт, що відповідач розрахувався по заборгованості повністю, зменшив розмір штрафних санкцій на 70 % - до 68354,42 грн.

Оцінюючи висновки місцевого суду, щодо відмови у задоволенні клопотання відповідача про розстрочку виконання рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд вмотивовано відмовив в задоволенні цього клопотання ,оскільки складне фінансове становище відповідача не є доказом неможливості виконання судового рішення і відповідачем не надано доказів відсутності майна, за рахунок якого можливо було б виконати рішення по справі.

Слід зазначити,що відповідач не оспорив рішення місцевого суду і в цієї частині.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 22.03.2012р. Про судове рішення рішення господарського суду повинно ґрунтуватись на повному зясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що бе руть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються;чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З огляду на викладене, оскаржуване рішення господарського суду відповідає чинному законодавству України та обставинам справи і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Херсонської області від 11.04.2016 по справі № 923/62/16 - без змін.

Головуючий суддя В.В.Лашин

Суддя О.Ю. Аленін

Суддя К.В. Богатир