ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Справа № 910/11650/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Картере В.І.,
Губенко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Геоінформатики"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 20.12.2016
та на рішеннягосподарського суду міста Києва від 13.09.2016
у справі№ 910/11650/16 господарського суду міста Києва
за позовом1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Геоінформатики"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД"
до1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон"; 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮС Імпорт Експорт"; 3. Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД"
провизнання договору недійсним

в судовому засіданні взяли участь представники:

- ТОВ "Інститут Геоінформатики" Іщенко Е.Б.,

- ТОВ "Карбон ЛТД" Іщенко Е.Б., Твердохлєбов Є.Г.,

- ТОВ "Денді-Карбон" повідомлений, але не з'явився,

- ТОВ "ЮС Імпорт Експорт" повідомлений, але не з'явився,

- ТОВ "Констеб ЛТД" Утіралова А.М.,

Ухвалою Вищого господарського суду України від 29.03.2017 розгляд справи було відкладено на 05.04.2017 на підставі ст. 77 ГПК України.

Встановив:

Рішенням господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/11650/16 (суддя Головатюк Л.Д.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 (судді: Сулім В.В., Майданевич А.Г., Гаврилюк О.М.), відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Інститут Геоінформатики" та Товариству з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Денді-Карбон", Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮС Імпорт Експорт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Констеб ЛТД", про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивачі (скаржники), не погоджуючись із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, звернулися до Вищого господарського суду України із касаційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просять рішення та постанову скасувати і прийняти нове рішення, або ж передати справу на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Ознайомившись з матеріалами справи та встановленими судами першої та апеляційної інстанції обставинами, перевіривши повноту їх встановлення та правильність надання їм юридичної оцінки, дотримання судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Предметом даного спору є позовна вимога позивача про визнання недійсним договору іпотеки від 08.06.2016, укладеного між ТОВ "Денді-Карбон" та ТОВ "Юс імпорт експорт", яке діяло від імені та за рахунок ТОВ "Констеб ЛТД".

В обґрунтування підстав позову, позивач посилається на те, що майно, передане в іпотеку за спірним договором іпотеки, не належало на праві власності іпотекодателю - ТОВ "Денді-Карбон", оскільки саме за позивачем визнано право власності на це майно за рішенням господарського суду міста Києва у справі №18/492-40/110-61/20; крім того, як зазначає позивач, спірне нерухоме майно є не окремо виділеним об'єктом нерухомості, а входить до складу цілісного майнового комплексу і для передачі його в іпотеку слід було отримати згоду інших співвласників (ст. 6 Закону України "Про іпотеку").

Суди попередніх інстанцій, розглядаючи дану справу, встановили наступні обставини:

- 08.06.2016 між ТОВ "ЮС Імпорт Експорт" (відповідач 2), ТОВ "Констеб ЛТД" (відповідача 3), як іпотекодержателем та ТОВ "Денді-Карбон" (відповідач 1), як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір (далі - спірний договір), відповідно до умов якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов'язань за договором безпроцентної позики від 07.06.2016, укладеним між ТОВ "Констеб ЛТД" та ТОВ "Денді Карбон" наступне нерухоме майно: нежитлові приміщення 3 та 4 секцій загальною площею 3000,00 кв. м., обладнані необхідними комунікаціями, зокрема: електропостачання, водопостачання, каналізація, центральне опалювання, що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Лабораторний, буд. 1, та належать іпотекодавцю на праві власності на підставі рішення господарського суду міста Києва від 24.03.2009, постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.01.2010, постанови Вищого господарського суду України від 17.05.2010 у справі № 18/142-50/323;

- згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 60923144, сформованої 08.06.2016 приватним нотаріусом Рябих Вероніка Михайлівна Дніпропетровського міського нотаріального округу в Реєстрі речових прав на нерухоме майно містилися відомості, що: 03.06.2016 приватним нотаріусом Верба Віталієм Миколайовичем Дніпропетровського міського нотаріального округу прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: м. Київ, провул. Лабораторний, буд. 1, розмір частки 1/1 за ТОВ "Денді-Карбон" (відповідачем 1); відомості про державну реєстрації обтяжень щодо об'єкта нерухомого майна - нежитлові приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3000,00 кв.м. за адресою: м. Київ, провул. Лабораторний, буд. 1 відсутні;

- на момент укладення спірного договору, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містилися відомості, що за ТОВ "Денді-Карбон" (відповідачем 1) було зареєстровано право власності на нежитлові приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3 000,00 кв.м. за адресою: м. Київ, провул. Лабораторний, буд. 1, розмір частки 1/1.

Встановивши наведені обставини, суди попередніх інстанцій прийшли до висновку, що позивачем в порушення ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, не доведено наявності підстав для визнання оспорюваного ними договору недійсним та порушення його прав. Відхиляючи доводи позивачів про наявність судового рішення, яким за позивачем 2 визнано право власності на спірне нерухоме майно, суди попередніх інстанцій зазначили, що позивачами не надано доказів скасування на підставі рішення суду, на момент укладання спірного договору, рішення про державну реєстрацію за відповідачем - 1 права власності на нежитлові приміщення 3 та 4 секції загальною площею 3 000, 00 кв.м. за адресою м. Київ, провул. Лабораторний, буд. 1, та послалися на ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з якою, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вищий господарський суд України вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України " суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Концепції, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

У рішенні від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (заява № 6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст. 6 Конвенції.

Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява № 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Враховуючи викладене, виконання судового рішення є значимим етапом відновлення порушених прав людини, підприємства або установи.

Як вказувалося вище, звертаючись до суду із даним позовом, позивач послався на судове рішення господарського суду міста Києва у справі №18/492-40/110-61/20 від 28.09.2011, яким визнано за ним право власності на спірне нерухоме майно, проте, як стверджував позивач, здійснити державну реєстрацію відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не вдається можливим оскільки, зокрема, відповідачі ініціюють судові спори, в рамках яких накладається арешт на це майно.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 24.06.2015, викладеного в постанові у справі №6-318цс15, відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти.

В статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" наведено визначення поняттю "державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", згідно з яким, державна реєстрація це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. Проте, відмовляючи у позові з тих підстав, що саме за відповідачем 1 зареєстровано право власності у державному реєстрі, що, як зазначили суди з посиланням на ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" свідчить що саме відповідач 1 є власником спірного нерухомого майна, не врахували, що факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності. Сама по собі реєстрація права та видача свідоцтва не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Таким чином, розглядаючи даний спір, однією із підстав якого є твердження особи, яка звернулася із даним позовом про те, що саме вона є власником спірного майна на підставі рішення суду у справі №18/492-40/110-61/20, а тому, відповідач 1 не мав права передавати в іпотеку спірне нерухоме майно, судам слід було дослідити та встановити хто все-таки є власником цього майна і, відповідно, має реалізовувати права власника відносно нього, в тому числі, й передавати в іпотеку.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України "Про іпотеку" майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій не спростували доводи позивачів про те, що передане відповідачем 1 спірне нерухоме майно не є окремим об'єктом нерухомості, виділеним в натурі, а перебуває у спільній власності, а тому, при передачі його в іпотеку, слід було отримати, виходячи із вказаної норми, нотаріальну згоду усіх співвласників цього майна, чого зроблено відповідачем 1 не було. При цьому, на підтвердження таких тверджень позивачами було надано до матеріалів справи судові рішення, зокрема, у справі №18/492-40/110-61/20 господарського суду міста Києва, яким судами не надано жодної оцінки. До того ж, роблячи висновок про належність відповідачу 1 на праві власності спірного нерухомого майна з розміром частки 1/1 на підставі наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо спірного об'єкту нерухомості №60923144 від 08.06.2016, судами не було досліджено судові рішення у справі №18/142-50/323 господарського суду міста Києва, яким за відповідачем 1 визнавалося право власності на це майно і про яке зазначено у вказаній довідці як "Підстава виникнення права власності" відносно набутого відповідачем 1 права (часткового чи ні).

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: - нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; - нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; - нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, пунктом 2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 06.07.2016 у справі № 910/1891/14, від 21.09.2016 у справі № 902/841/15).

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що за допущених судами попередніх інстанцій порушень норм процесуального права, а саме: ст. 47, 43 ГПК України, відносно не встановлення судами усіх обставин, які мають значення для вирішення даного спору, не дослідження судами усіх, наявних в матеріалах справи документів, не спростування судами доводів позивачів, наведених в обґрунтування підстав позову, суд касаційної інстанції не може погодитися однозначно із рішеннями судів попередніх у даній справі, у зв'язку з чим, скасовує їх та передає справу на новий розгляд до місцевого господарського суду. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін у справі, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вжити заходів щодо всебічного, повного та об'єктивного розгляду справи та прийняття відповідного рішення у відповідності з нормами процесуального та матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут Геоінформатики" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Карбон ЛТД" задовольнити.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.12.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2016 у справі № 910/11650/16 скасувати і справу направити на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: В.І. Картере

Н.М. Губенко