РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2017Справа №910/23858/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс"

до 1) Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

2) Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю

про визнання договору недійсним

Суддя Якименко М.М

Представники сторін:

від позивача: Кулеба А.М. - за довіреністю від 07.09.2016 року;

від відповідача - 1: Тарасенков В.В. - за довіреністю №19/3-02/205 від 14.11.2016 року;

від відповідача - 2: не з'явилися.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" та Фірми "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача додатковий договір №44 від 24.09.2014 року до Кредитного договору №335/31/6-2 від 28.01.2010 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" та Фірмою "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю, є недійсним в зв'язку з невідповідністю його положень законодавству України.

З цих підстав, позивач просив суд задовольнити позов, визнавши недійсним додатковий договір №44 від 24.09.2014 року до Кредитного договору №335/31/6-2 від 28.01.2010 року, укладений між ПАТ "Державний ощадний банк України" та Фірмою "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.12.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 01.02.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 року витребувано у Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12-Г; ) інформацію станом на теперішній час щодо суми можливої простроченої заборгованості (з урахуванням штрафних санкцій) Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю (04116, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПРОВІАНТСЬКА, будинок 3; ) перед Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (01001, м. Київ, ВУЛИЦЯ ГОСПІТАЛЬНА, будинок 12-Г; ) за Кредитним договором №335/31/6-2 від 21.01.2010 року з подальшими змінами та доповненнями; розгляд справи відкладено на 15.02.2017 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.02.2017 року відкладено розгляд справи на 01.03.2017 року.

В судове засідання 01.03.2017 року представник відповідача-2 вдруге не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до статті 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 01.03.2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача-1 подав відзив на позовну заяву та позовні вимоги не визнав.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 01.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2010 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (далі по тексту - АТ «Ощадбанк», Банк, відповідач-1) як іпотекодержателем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрімпекс" (далі по тексту - ТОВ «Укрімпекс», позивач), як іпотекодавцем, укладено іпотечний договір №335/31/6-2/4 (далі по тексту - Іпотечний договір), відповідно до умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору №335/31/6-2 від 28.01.2010 (далі по тексту - Кредитний договір), укладеного між АТ «Ощадбанк» та Фірмою «Т.М.М.»- Товариство з обмеженою відповідальністю (далі по тексту - відповідач-2), а також усіх додаткових договорів, угод, додатків, змін та доповнень до нього, передає в іпотеку, а іпотекодержатель цим приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених у цьому договорі, предмет іпотеки, що належить іпотекодавцю на праві власності.

Відповідно до п.п. 2.1, 2.3 Кредитного договору (зі змінами та доповненнями до нього) АТ «Ощадбанк» зобов'язується надати на умовах цього договору, а Фірма «Т.М.М.»-ТОВ зобов'язується отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі не більше 135 000 000,00 гривень та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.

За приписами ст. 345 ГК України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

За кредитним договором банк або інша Фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика" глави 71 "Позика, кредит, банківський вклад", якщо інше не встановлено параграфом 2 "Кредит" і не випливає із суті кредитного договору (частина 2 статті 1054 Цивільного кодексу України).

24.09.2014 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено Додатковий договір №44 до Кредитного договору №335/31/6-2 від 28.01.2010 року (далі по тексту - додатковий договір №44, спірний договір).

Відповідно до п. 2.8.1. Додаткового договору №44 починаючи з 01.09.2014 року, проценти за користування кредитом розраховуються Банком на основі фіксованої процентної ставки в розмірі 10% річних, яка буде встановлена в іншому розмірі в порядку, визначеному цим Договором.

Згідно з п. 2.8.6. Додаткового договору №44 сторони погоджуються з тим, що Банк не дає жодних гарантій щодо невстановлення іншого розміру процентної ставки за користування Кредитом, а тому Банк мас право встановити інший розмір процентів за користування Кредитом за цим Договором. Такий перегляд процентної ставки може здійснюватись Банком протягом строку дії цього Договору до момент)' повного виконання Позичальником Зобов'язання. В такому разі Банк направляє Позичальнику, Поручителюта/або Майновому поручителю» майно якого передано в іпотеку (заставу) Банку як забезпечення виконання Зобов'язання Позичальника, відповідне повідомлення із зазначенням встановленої іншого розміру процентної ставки, а також причин, з якими Банк пов'язує необхідність встановлення іншого розміру процентів за користування Кредитом та пропозицію укласти додатковий договір до цього Договору та Документів забезпечення.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що п. 2.8.6. Додаткового договору №44 прямо суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, в зв'язку з чим просить суд визнати недійсним Додатковий договір №44.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином для визнання правочину недійсним потрібна наявність підстав передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057 1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.5.1. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» передбачено, що слід мати на увазі, що визнання правочину (господарського договору) недійсним господарським судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону

Відповідно до п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 ЦК України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 ГК України тощо). Зокрема, не вважаються вчиненими правочини (укладеними господарські договори), в яких (за якими): відсутні передбачені законом умови, необхідні для їх укладення (не досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства необхідна його передача; не здійснено державну реєстрацію або нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення, тощо. Встановивши відповідні обставини, господарський суд відмовляє в задоволенні позовних вимог як про визнання правочину недійсним, так і про застосування наслідків недійсності правочину. Водночас господарським судам необхідно враховувати таке. Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону; це правило не стосується випадків, коли для вчинення правочину необхідні його державна реєстрація або нотаріальне посвідчення, оскільки за відсутності відповідної реєстрації чи посвідчення договір в будь-якому разі не вважається укладеним.

Згідно з ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Суд звертає увагу, що пунктом 2.8.6 Додаткового договору №44 не передбачено можливості змінювати відсоткову ставку за користування кредитом в односторонньому порядку, натомість передбачено можливість зміни відсоткової ставки за домовленістю сторін, шляхом укладення відповідних додаткових договорів до кредитного договору, тобто внесення змін до кредитного договору та порядок ініціювання внесення таких змін.

Договір не містить жодної умови, щодо можливості застосування Банком в односторонньому порядку іншого, ніж встановлений кредитним договором (з урахуванням додаткової угоди №44), розміру відсоткової ставки, без укладення при цьому додаткових договорів, а ненадання сторонами гарантій, щодо незмінності відсоткової ставки протягом всього строку кредитування в будь-якому випадку не може трактуватися як право в односторонньому порядку змінювати відсоткову ставку.

З матеріалів справи вбачається, що при укладанні Додаткового договору №44 відповідачем-1 та відповідачем-2 (зокрема: пунктів 2.8.1. та 2.8.6.) не було порушено приписів ст. 203, 215, 1056-1 ЦК України, твердження позивача про недійсність Додаткового договору №44 спростовується наявними в матеріалах справи документами та нормами чинного законодавства, а тому в суду відсутні правові підстави для визнання Додаткового договору №44 недійсним.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя М.М. Якименко

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 03.04.2017 року.