КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" квітня 2017 р. Справа№ 911/3175/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 05.04.2017

розглянувши апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 (повне рішення складено 30.12.2016)

у справі №911/3175/16 (суддя Рябцева О.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн"

до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області

про стягнення 222 700,97 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі №911/3175/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" 152 216,97 грн. відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян та 2 283,25 грн. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі №911/3175/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В своїх доводах апелянт посилається на те, що рішення місцевого господарського суду прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 03.03.2017 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Сулім В.В., Гаврилюк О.М. прийнято вказану вище апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи №911/3175/16 за участю уповноважених представників сторін.

Представником позивача на підставі ст. 96 ГПК України надано суду відзив на апеляційну скаргу, в якому Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Лайн» просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі № 911//3175/16 - без змін.

Представник відповідача приймав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення, підтримував доводи, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Київської області скасувати та прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Представник позивача приймав участь у судових засіданнях, в яких надавав свої пояснення, заперечував проти доводів, що викладені в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення господарського суду - без змін.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 21.07.2014 між Київською обласною державною адміністрацією (організатор) та товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" (перевізник) було укладено договір № 61.2014 про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування (далі - договір № 61.2014 від 21.07.2014).

Відповідно до п. 1.1 договору № 61.2014 від 21.07.2014 організатор надає перевізникові право на здійснення перевезень пасажирів на приміському автобусному маршруті загального користування № 397 "Вишгород - Київ АС "Полісся".

Пунктом 2.3.1. договору № 61.2014 від 21.07.2014 передбачено, що перевізник зобов'язаний перевозити пасажирів на визначеному у цьому договорі маршруті (маршрутах) згідно із затвердженою організатором схемою руху.

Договір укладено терміном на 5 років і набуває чинності з дня його підписання сторонами (п. 5.1. договору № 61.2014 від 21.07.2014).

В свою чергу, 03.06.2015 між Управлінням соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" (перевізник) було укладено договір № 68 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом та компенсацію витрат за перевезення окремих пільгових категорій громадян Вишгородського району Київської області в 2015 році (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 17.12.2015) перевізник перевозить пасажирів автомобільним транспортом пільговиків, встановлених чинним законодавством, на приміських та міжміських маршрутах Вишгородського району, згідно з розпорядженням голови Вишгородської РДА від 17.05.2011 р. № 674, а замовник здійснює компенсацію перевізнику за фактично надані послуги в межах обсягів субвенції з Державного бюджету 2015 року по 31.12.2015 р. на суму 79044,00 грн. на підставі рахунків, згідно форми " 2- пільга" (списки), наданих перевізниками та акта звірки на момент надання розрахунку.

Згідно з п. 1.2. договору перевізник забезпечує якісні, безпечні та в повному обсязі перевезення пасажирів та дотримується вимог Закону України "Про автомобільний транспорт", нормативно-правових актів, що регулюють діяльність пасажирського автомобільного транспорту, та умов перевезень визначених цим Договором, згідно Розпорядження голови РДА.

У п. 1.3. договору зазначені відомості про маршрут, а саме: номер та назва маршруту (№ 397 "Вишгород-Київ АС "Полісся"), траса слідування (м. Вишгород - м. Київ АС "Полісся"), довжина маршруту в прямому та зворотному напрямках (18,9/11,5 км), кількість оборотних рейсів (110 рейсів), кількість одиниць рухомого складу (20 автобусів), режим перевезень (в звичайному режимі та режимі маршрутного таксі), дні роботи (щоденно), тариф, що діє на маршруті (7 грн.), тип рухомого складу (автобуси), місткість рухомого складу (від 22 місць), пункт диспетчеризації (м. Київ АС "Полісся").

Підпунктом 2.3.5. п. 2.3. договору передбачено, що перевізник зобов'язаний до 20 числа місяця, наступного за звітним, подавати замовнику розрахунок та списки про перевезення пільгових категорій громадян транспортом на маршрутах.

Договір укладений на термін з червня 2015 року по 31.12.2015 року і набуває чинності з дня його підписання сторонами (п. 5.1. договору).

Місцевим господарським судом встановлено, що позивачем з червня 2015 р. по грудень 2015 р. надавались послуги з перевезення пільгових категорій пасажирів Вишгородського району на загальну суму 508404,00 грн., що підтверджується розрахунками видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян по ТОВ "Авто-Лайн" за червень 2015 р. на суму 60186,00 грн., за липень 2015 р. на суму 69048,00 грн., за серпень 2015 р. на суму 72450,00 грн., за вересень 2015 р. на суму 78876,00 грн., за жовтень 2015 р. на суму 79044,00 грн., за листопад 2015 р. на суму 78316,00 грн., грудень 2015 р. на суму 70484,00 грн.

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за договором № 68 від 03.06.2015 про перевезення пасажирів автомобільним транспортом та компенсацію витрат за перевезення окремих пільгових категорій громадян району Київської області в 2015 році Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" звернулось до господарського суду Київської області з позовною заявою до Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації про стягнення 222700,97 грн. відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян.

При прийняті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто-Лайн" підлягають частковому задоволенню.

Не погоджуючись із рішенням суду Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі № 911/3175/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги, відповідач зазначає, що Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області є бюджетною установою і діє у відповідності до Бюджетного кодексу України, згідно з вимогами якого зобов'язання взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Крім того зазначив, що перевізник несвоєчасно подавав розрахунки видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян по ТОВ «Авто-Лайн» за формою, що була встановлена замовником.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У ст. 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України).

В процесі судового розгляду було встановлено, що у 2015 році на виконання умов Договору позивач надавав транспортні послуги по перевезенню пільгових категорій громадян за графіками руху та маршрутами, вказаними в п.1.1.-1.3 Договору (з урахуванням, змін, які вносилися додатковими угодами № 1 від 28.07.2015 р., № 2 від 09.09.2015 р., № 3 від 06.10.2015 р., № 4 від 05.11.2015 р. та № 5 від 17.12.2015). Зауважень щодо якості та обсягів наданих позивачем послуг від відповідача не надходило. Доказів, які б свідчили про протилежне ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції не надано.

Однак, в порушення умов Договору, відповідач не виконав своїх зобов'язань перед позивачем, що призвело до виникнення заборгованості.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем з червня 2015 р. по грудень 2015 р. надавались послуги з перевезення пільгових категорій пасажирів Вишгородського району на загальну суму 508404,00 грн., що підтверджується розрахунками видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян по ТОВ "Авто-Лайн" за червень 2015 р. на суму 60186,00 грн., за липень 2015 р. на суму 69048,00 грн., за серпень 2015 р. на суму 72450,00 грн., за вересень 2015 р. на суму 78876,00 грн., за жовтень 2015 р. на суму 79044,00 грн., за листопад 2015 р. на суму 78316,00 грн., грудень 2015 р. на суму 70484,00 грн.

На підставі п. 2.2.5. договору, позивачем надавались погоджені Вишгородською РДА розрахунки видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян по ТОВ "Авто-Лайн" за червень - листопад 2015 р. за формою, що була встановлена відповідачем, та які були прийняті відповідачем. Також, позивач готував та подавав на підпис за формою, що встановлена відповідачем, акти звірки взаєморозрахунків, які підписані відповідачем, окрім актів за листопад та грудень 2015 р.

Також встановлено, що відповідач за надані послуги у червні 2015 р. - вересні 2015 р. розрахувався у повному обсязі у сумі 280560,00 грн., за надані послуги у жовтні 2015 р. - частково у сумі 5143,03 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, а за листопад взагалі не розрахувався.

Як вбачається з розрахунку видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському та приміському транспорті пільгових категорій громадян по ТОВ "Авто-Лайн" за листопад 2015 р., вказаний розрахунок був прийнятий представником відповідача, що підтверджується підписом останнього на розрахунку від 28.12.2015 та, про що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що за відповідачем утворилась заборгованість за надані позивачем послуги за жовтень 2015 р. у сумі 73900,97 грн. (79044,00 грн. - 5143,03 грн. = 73900,97 грн.) та за листопад 2015 р. у сумі 78316,00 грн., а всього - 152216,97 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2016 позивач звернувся до відповідача з листом № 42 від 04.02.2016, в якому повідомив про наявну заборгованість відповідача у сумі 222700,97 грн. та просив надати відповідь щодо причин невиконання зобов'язання за договором № 68 від 03.06.2015. У відповідь на вказаний лист відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до Закону України "Про державний бюджет України" на 2016 р. кошти на відшкодування збитків автотранспортних підприємств від пільгових перевезень не передбачено (лист № 332 від 11.02.2016).

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач зазначав про те, що невиконання його зобов'язань перед позивачем зумовлено відсутністю передбаченого обсягу субвенції з державного бюджету Вишгородського району.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Як видно з матеріалів справи, укладений між сторонами Договір регулює взаємовідносини сторін щодо відшкодування коштів за транспортні послуги, які надаються позивачем, як перевізником, по перевезенню пільгових категорій громадян, у відповідності до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" і укладення сторонами цього Договору відповідає приписам Закону України "Про автомобільний транспорт", Бюджетному кодексу України, не суперечить Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік".

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України "Про автомобільний транспорт", відповідно до ст. ст. 4, 37 якого пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

Згідно зі ст. 29 названого Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" передбачено субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг з послуг, в тому числі зокрема, за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Водночас, постановою Кабінету Міністрів України №256 від 04.03.2002 було затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, в п. 2 якого передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі.

Головні розпорядники коштів місцевих бюджетів здійснюють у п'ятиденний строк розрахунки з постачальниками відповідних послуг і ведуть облік за видами пільг, зокрема, і компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Як вже зазначалось вище, відповідачем надавався лист № 332 від 11.02.2016, в якому відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України" на 2016 р. кошти на відшкодування збитків автотранспортних підприємств від пільгових перевезень не передбачено.

Колегією суддів враховано, що за умовами п. 1 Договору (в редакції додаткової угоди № 5 від 17.12.2015) відповідач зобов'язався здійснювати компенсацію перевізнику за фактично надані послуги в межах обсягів субвенції з Державного бюджету 2015 року по 31.12.2015 р. на суму 79044,00 грн. на підставі рахунків, згідно форми " 2- пільга" (списки), наданих перевізниками та актах звірки на момент надання розрахунку.

При цьому з наданих суду пояснень випливає, що заборгованість, про стягнення якої заявлено позов у даній справі, стосується перевезень, здійснених позивачем у 2015 році. При цьому в додаткових угодах № 1 від 28.07.2015, №2 від 09.09.2015, № 3 від 06.10.2015, № 4 від 05.11.2015 та № 5 від 17.12.2015 сторони вносили зміни до п. 1.1 Договору № 68 від 03.06.2015, яким врегулювали порядок здійснення розрахунків відповідно до суми субвенції, яка передбачалася кошторисом на 2015 рік. Тобто, сторонами погоджувався обсяг послуг за Договором саме з урахуванням коштів, які були включені до кошторису та підлягали нарахуванню відповідачу для здійснення компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

Водночас в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про відсутність субвенцій з Державного бюджету саме у 2015 році та докази, які б свідчили про те, що у 2015 році, тобто у період, коли надавалися послуги позивачем, відповідачу не були перераховані відповідні субвенції. Наданий відповідачем лист № 332 від 11.02.2016 свідчить про відсутність фінансування у 2016 році, тобто вже після надання послуг позивачем та виникнення прострочення відповідача.

Відповідачем також не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження того, що він звертався до позивача з приводу припинення надання послуг за Договором у зв'язку з відсутністю чи ненадходженням бюджетних коштів та неможливістю оплатити послуги позивача.

Виходячи з положень Бюджетного кодексу України та умов укладеного між сторонами Договору, надані у 2015 році послуги, підлягали оплаті до кінця 2015 року, а тому строк виконання зобов'язання настав і відповідач повинен був розрахуватися із позивачем за фактично надані послуги не пізніше 31.12.2015.

При цьому, посилання відповідача на відсутність передбаченого обсягу субвенції для перерахування позивачу коштів за надані ним послуги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання зобов'язання в частині оплати вартості фактично наданих позивачем послуг, оскільки, як уже зазначалося вище, обсяг та вартість послуг визначалися за погодженням сторін, жодних зауважень щодо виконання Договору від відповідача до позивача не надходило.

Таким чином, відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання, взятого на себе державою відповідно до чинного законодавства України та будь-який договір незалежно від його правової природи повинен виконуватись.

Аналогічна правова позиція наведена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України №01-06/908/2012 від 13.07.2012 "Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011р. №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", в постановах Верховного Суду України від 13.10.2009 у справі №09/209, від 15.05.2012 №11/446 та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідач не надав ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження вчинення ним дій, спрямованих на виконання своїх договірних зобов'язань перед позивачем.

Згідно з ч.1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку відсутні передумови для звільнення відповідача від обов'язку по оплаті послуг за укладеним з позивачем Договором.

Таким чином, враховуючи те, що заборгованість відповідача за надані позивачем послуги у жовтні та листопаді 2015 р. у сумі 152216,97 грн. на час прийняття рішення не погашена то, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимога позивача в частині стягнення з відповідача 152216,97 грн. відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян підлягає задоволенню.

Проте, з розрахунку видатків по відшкодуванню пільг на проїзд в міському транспорті пільгових категорій громадян по ТОВ "Авто-Лайн" за грудень 2015 р. вбачається, що сума витрат за грудень 2015 р. склала - 70484,00 грн., однак на розрахунку відсутня відмітка відповідача про прийняття ним вказаного розрахунку, а доказів направлення рахунку за грудень 2015 р. матеріали справи не містять.

Позивач стверджує, що зазначений розрахунок за грудень 2015 р. відповідач відмовився реєструвати, про що позивачем було складено акт від 28.12.2015, підписаний директором ТОВ "Авто-Лайн", головним бухгалтером та секретарем комісії. Однак, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, що акт ТОВ "Авто-Лайн" від 28.12.2015, складений товариством в односторонньому порядку, без підпису представників Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, а тому не приймається судами до уваги і не є належним доказом у розумінні ст. 33 ГПК України.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 32, 33, 34 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі №911/3175/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на те, що доводи відповідача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі №911/3175/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі №911/3175/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2016 у справі №911/3175/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/3175/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім