ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2017 р. Справа № 907/236/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

Желік М.Б..

розглянув апеляційну скаргу Державного підприємства "Воловецьке лісове господарство" № 64 від 06.02.2017 р.

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.01.2017 р.

у справі № 907/236/16

за позовом: Державного підприємства "Воловецьке лісове господарство", смт.Воловець

до відповідача Приватного підприємця ОСОБА_3, с. Задільське Воловецького району

про стягнення 36300,54 грн.

за участю представників:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

Представники сторін в судові засідання не з"явились, своїм правом на участь у судовому розгляді не скористались, розгляд справи відкладався у зв»язку з неявкою сторін.

Відповідно до ч.1 ст.102 ГПК України апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Згідно із п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" з наступними змінами, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що має місце доказ належного повідомлення сторін про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників сторін.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 24.01.2017 р. у справі № 907/236/16 ( суддя Васьковський О.В. ) у позові Державного підприємства "Воловецьке лісове господарство", смт.Воловець до Приватного підприємця ОСОБА_3, с. Задільське Воловецького району про стягнення 36300,54 грн. відмовлено повністю.

Рішення суду мотивовано тим, що судом встановлено наявність у відповідача простроченої заборгованості в розмірі 36300,54 грн., в т.ч. 36109,80 грн.- основного боргу та 190,74 грн.-3% річних за поставлену лісопродукцію, згідно товарно-транспортних накладних, проте, наявність встановленого судом факту звернення позивача за захистом свого цивільного права за межами строку позовної давності, є підставою для відмови у позові.

ДП "Воловецьке лісове господарство" подано апеляційну скаргу № 64 від 06.02.2017, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.01.2017 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити, посилаючись на те, що судом рішення прийнято з порушенням норм процесуального права. Зокрема, скаржник зазначає, що відповідач не здійснив повну оплату за поставлений товар - лісопродукцію, згідно товарно-транспортних накладних, внаслідок чого у нього виникла та рахується прострочена заборгованість у сумі 36 109,80 грн. Також, скаржник зазначає, що сторонами не узгоджувались терміни оплати поставленого товару.

Окрім того, скаржник зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та помилково застосовано ч.1 ст.692 ЦК України, в зв»язку із чим висновок суду, що відповідач зобов»язаний був провести оплату товару після його прийняття є передчасним. Отже судом помилково зроблено висновок про сплив строку позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

як вбачається із матеріалів справи, ДП «Воловецьке лісове господарство» у період з квітня по вересень 2012 року поставлено відповідачу лісопродукцію в кількості 234,10 куб. м. на загальну суму 103 623,85 грн.

Факт отримання відповідачем лісопродукції підтверджується товарно-транспортними накладними (а.с.13-28).

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що відповідачем здійснено часткову оплату за поставлену лісопродукцію шляхом внесення готівки в касу підприємства, згідно прибуткових касових ордерів на суму 50 000,00 грн. (а.с.29-34)

Крім того, позивач вказує, що відповідачем було здійснено оплату на суму 10 000,00грн. шляхом банківського переказу, а також зараховано наявну кредиторську заборгованість у сумі 7 514,05 грн. в рахунок оплати купленого товару (а.с.35).

Отже, загальна сума заборгованості за поставлений товар становить 36 109,80 грн., яка станом на день розгляду справи є простроченою та непогашеною.

Позивач звертався до відповідача з претензією №38 від 14.01.2016 (а.с.36) з вимогою невідкладно погасити існуючу заборгованість, яка залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Правовідносини щодо поставки матеріальних цінностей, які є предметом спору, підпадають під дію норм ЦК України, що регулюють купівлю-продаж та поставку (глава 54 ЦК України).

Матеріалами справи підтверджується, що ДП «Воловецьке лісове господарство» надано суду докази передачі лісопродукції відповідачу, а саме товарно-транспортні накладні, за якими здійснювався відпуск лісопродукції, у зв'язку з чим обов'язок щодо оплати у відповідача виникає після їх прийняття, що відповідає приписам ст.692 ЦК України.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції на виконання вказівок Вищого господарського суду України позивач зобов'язувався подати господарському суду письмові пояснення щодо наявності між сторонами договору - №6/88 від 20.03.12.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем не заперечується факт перебування з відповідачем у господарських правовідносинах та не спростовується факт отримання лісопродукції згідно товарно-транспортних накладних, які надані позивачем.

Однак, сторонами не подано жодних доказів у підтвердження наявності між сторонами укладеного договору №6/88 від 20.03.2012, посилання на який міститься у товарно-транспортній накладній №084833 від 26.04.2012.

Отже, судом першої інстанції правомірно встановлено, що між сторонами господарських правовідносин, які виникли з підстав укладеного договору, не було.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як зазначалось вище, матеріалами справи підтверджується наявність між сторонами зобов'язань шляхом оформлення та підписання товарно-транспортних накладних на відпуск товару, що додані позивачем до позовної заяви.

Проте, відповідач вважає, що позов про стягнення з нього заборгованості не може бути задоволений, у зв'язку із пропуском строку позовної давності, яку допустив позивач.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, обов'язок покупця оплатити товар за обумовленою ціною передбачено ст.ст. 691, 692 ЦК України, правовий аналіз яких вказує на право продавця вимагати від покупця оплати переданого та прийнятого відповідачем товару у примусовому порядку.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України господарське зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.

Згідно з приписами ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Відповідачем не виконано обов'язок щодо оплати товару (лісопродукціъ), який отриманий ним згідно товарно-транспортних накладних, внаслідок чого у нього виник борг в сумі 43 623,85 грн., чим порушено майнові інтереси та права позивача.Крім того, позивачем в рахунок оплати купленого товару було зараховано кредиторську заборгованість перед відповідачем на суму 7 514,05 грн., у зв'язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар, становить 36 109,80 грн.

З огляду на викладене, судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції. що враховуючи, те, що відповідачем не здійснено повну оплату за отриманий товар після прийняття цього товару, у відповідності до приписів ст.692 Цивільного кодексу України, позовні вимоги позивача є підставними та такими, що підтверджені належними та допустимими доказами. У зв'язку з чим, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 190,74грн., які нараховані позивачем згідно ст. 625 ЦК України, також визнаються судом підставними.

Однак, в ході розгляду справи в суді першої інстанції відповідач зазначив, що наявна сума боргу у сумі 36 109,80 грн. за отриману протягом квітня-вересня 2012 року лісопродукцію не підлягає до задоволення у зв'язку зі спливом позовної давності та просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до спірних правовідносин та відмовити у задоволенні позову.

Щодо вищезазначеного судова колегія зазначає наступне.

Згідно з ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яка встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як вбачається із матеріалів справи, позовна заява подана до господарського суду 13.04.2016.

Дати передачі від позивача до відповідача лісопродукції, вказаних у товарно-транспортних накладних (квітень-вересень 2012 року) свідчать про те, що з моменту виникнення обов'язку у відповідача по оплаті отриманої лісопродукції, до моменту звернення до господарського суду з позовом (13.04.2016), загальний строк позовної давності згідно останньої товарно-транспортної накладної від 12.09.2012 сплив 13.09.2015.

Позивачем не подано будь-яких доказів, які б підтверджували факт переривання строку позовної давності чи наявності інших обставин (наявність укладеного договору, тощо), які б спростовували вищенаведені висновки суду.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності до цих правовідносин, що склались між сторонами спору, оскільки такий строк на звернення до суду за захистом свого права у суді позивач пропустив.

Окрім того, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Позовні вимоги позивачем належним чином обґрунтовані та доведені відповідно з вимогами ст.ст. 32, 33, 34 ГПК України, однак, наявність встановленого судом факту звернення позивача за захистом свого цивільного права за межами строку позовної давності, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, тощо).

Отже, з огляду на зазначене судом першої інстанції правомірно також відмовлено у задоволенні вимог про стягнення з відповідача суми 190,74 грн.-3% річних.

Скаржником не надано суду достатніх та обгрунтованих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Доводи скаржника викладені в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та помилково застосовано ч.1 ст.692 ЦК України, а отже помилково зроблено висновок про сплив строку позовної давності не беруться судовою колегією до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Згідно із ст.49 ГПК України судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Закарпатської області від 24.01.2017 р. у справі № 907/236/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у Господарський суд Закарпатської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Желік М.Б.