ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

05 квітня 2017 р. Справа № 918/168/17

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод"

про стягнення середнього заробітку в сумі 13160,94 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1;

від відповідача: представник Губар Н.В.

У судовому засіданні оголошувалася перерва з 28 березня 2017 року по 05 квітня 2017 року.

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - Позивач) звернувся в господарський суд Рівненської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" (надалі Відповідач, ПАТ "Завод "Технопривод") в якому просить стягнути з останнього середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2015 р. по 21.05.2015 р. у розмірі 13160,94 грн.

Свої вимоги Позивач мотивує тим, що його 27.12.2012р. було звільнено з займаної посади за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України) відповідно до наказу № 128. 07 лютого 2014 року Рівненським районним судом було видано судовий наказ № 570/611/14-ц про стягнення з ЗАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 17 275,20 грн. Судовий наказ набрав законної сили 14.03.2014 року. Затримка виплати заробітної плати навіть на один і більше днів є порушенням строків виплати згідно ст. 241-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), відтак посилаючись на ст. 117 КЗпП просить суд стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2015 р. по 21.05.2015 р. у розмірі 13 160.94 грн.

Відповідач надав суду відзив на позов, відповідно до якого вважає позов необґрунтованим, не доведеним належними та допустими доказами, а тому таким, що не підлягають задоволенню. Крім того, Відповідач зазначає, що відповідно до довідки Відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції від 16.05.2016 №4952 заборгованість з нарахованої та невиплаченої заробітної плати стягнута з боржника (ПАТ "Завод "Технопривод") на користь ОСОБА_1 21.05.2015 р., отже Позивачем пропущено тримісячний термін звернення до суду, передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП, відтак просить суд застосувати до вимог ОСОБА_1 тримісячний строк звернення до суду та відмовити у задоволенні позову повністю.

Позивач в судовому засіданні 05.04.2017 року підтримав позовні вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 05.04.2017 року заперечив проти позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.03.2015 року порушено провадження у справі № 918/111/15 про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод".

Питання порушення позовного провадження у справі про банкрутство, або об'єднання справи про банкрутство та справи позовного провадження, нормами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI, що набрав чинності з 19 січня 2013 року) (далі - Закон про банкрутство) не передбачено.

Згідно з частиною 4 статті 10 Закону про банкрутство суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі, спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Частина 4 статті 10 Закону про банкрутство кореспондується з положеннями пункту 7 частини 1 статті 12 ГПК України (у редакції Закону) та застосовується незалежно від суб'єктного складу сторін.

Справи у відповідних спорах відносяться до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (остання частина статті 16 ГПК України), та розглядаються у позовному провадженні - на відміну від: заяв про визнання недійсними правочинів (договорів) або спростування майнових дій боржника (стаття 20 Закону); заяв щодо відшкодування збитків у зв'язку з відмовою керуючого санацією від правочину (договору); заяв щодо порушення сторонами умов правочинів (договорів), вчинених згідно з планом санації (частини 10, 11 статті 28 Закону); спорів, які виникають при проведенні та виконанні результатів аукціонів, у тому числі про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна (частина 8 статті 44 Закону), які розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство.

В той же час відповідно до п. 8 ст. 23 Закону про банкрутство передбачено , що поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Водночас, звернення до господарського суду з позовною заявою передбачає її розгляд у позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство.

ОСОБА_1, як позивач, звернувся саме із позовною заявою, а не із заявою в порядку Закону про банкрутство.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Вищого господарського суду України від 23 квітня 2015 року у справі № 905/5359/13-908/4643/14. В значеній постанові міститься також обов'язкова для суду першої інстанції вказівка про необхідність розгляду кожного зі спорів в окремому позовному провадженні.

Відтак, враховуючи те, що ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.03.2015р. по справі №918/111/15 порушено провадження у справі про банкрутство Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод", дана справа перебуває в процедурі розпорядження майном і вимоги ОСОБА_1 є поточними, дана справа підвідомча господарському суду Рівненської області та розглядається ним в позовному провадженні.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

27.12.2013 року ОСОБА_1 відповідно до наказу № 128 від 27.12.2013 року було звільнено з роботи за згодою сторін.

07 лютого 2014 року Рівненським районним судом видано судовий наказ по справі № 570/611/14-ц про стягнення з ЗАТ "Завод "Технопривод" на користь ОСОБА_1 заборгованості з нарахованої та невиплаченої заробітної плати в розмірі 17 275 (сімнадцять тисяч двісті сімдесят п'ять) грн. 20 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 статті 117 КЗпП передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що відповідно до довідки Відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції від 16.05.2016 №4952 (а.с.71) заборгованість з нарахованої та невиплаченої заробітної плати в сумі 17275,20 грн. стягнута з боржника (ПАТ "Завод "Технопривод") та перерахована стягувачу (ОСОБА_1) 03.02.2015 - 1797 грн. 00 коп., 15.05.2015 - 7415 грн. 27 коп., 21.05.2015 - 8062 грн. 93 коп.

Таким чином станом на 21.05.2015р. заборгованість з нарахованої заробітної плати в сумі 17275,20 грн. перерахована ОСОБА_1 в повному розмірі, що не заперечується самим ОСОБА_1

Відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Отже ОСОБА_1 мав право з 22.05.2015 року на пред"явлення вимог до зазначеного боржника в порядку передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Господарським процесуальним кодексом України та у строки встановлені статтею 233 КЗпП.

Однак Позивач зазначений строк пропустив і звернувся в господарський суд Рівненської області з даною позовною заявою про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2015 р. по 21.05.2015 р. у розмірі 13160,94 грн. 06.03.2017 року, тобто з пропуском строку, встановленого ст.233 КЗпП.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі №1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

05.04.2017 року до господарського суду Рівненської області позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення із заявою про вирішення трудового спору, в якому останній просить суд визнати причини пропуску строку, встановленого ст.233 КЗпП, поважними посилаючись на те, що він неодноразово звертався до суду за захистом свого порушеного права, однак суд задовільняв вимоги частково або залишав їх без розгляду..

Клопотання Позивача про поновлення строку не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Однак, суд зазначає, що ухвалою Господарського суду Рівненської області від 31.07.2015р. заяву ОСОБА_1 про визнання грошових вимог до боржника задоволено частково. Визнано грошові вимоги ОСОБА_1 до боржника - Публічного акціонерного товариства "Завод "Технопривод" на суму 99 484,20 грн. - основного боргу, як вимоги першої черги із включенням їх до реєстру вимог кредиторів.

Крім того в зазначеній ухвалі суд роз"яснив ОСОБА_1, що відповідно до ч.ч. 1, 8 ст. 23 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобов'язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть пред'явити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Вимоги ОСОБА_1 в даному випадку є поточними вимогами до боржника, так як виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Таким чином ОСОБА_1 з 31.07.2015 року був поінформований про те, що він є поточним кредитором ПАТ "Завод "Технопривод" та про порядок пред"явлення вимог до зазначеного боржника.

Відповідно до довідки Відділу ДВС Рівненського районного управління юстиції від 16.05.2016 №4952 заборгованість з нарахованої та невиплаченої заробітної плати стягнута з боржника (ПАТ "Завод "Технопривод") на користь ОСОБА_1 21.05.2015 р..

Отже ОСОБА_1 мав право з 22.05.2015 року на пред"явлення вимог до зазначеного боржника в порядку передбаченому Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", Господарським процесуальним кодексом України та у строки, встановлені статтею 233 КЗпП України.

Однак ОСОБА_1 звернувся в господарський Рівненської області з заявою про визнання кредиторських вимог (середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.03.2015 р. по 21.05.2015 р. у розмірі 13160,94 грн.) у справі №918/111/15 про банкрутство ПАТ "Завод "Технопривод" лише 23.05.2016р. (через рік після виникнення права на позов) та 23.01.2017р. з позовною заявою про стягнення з ПАТ "Завод "Технопривод" зазначеного боргу.

Звернення Позивача до суду з порушенням процесуальних норм та залишення чи повернення його позовних заяв (заяв) без розгляду не є поважними причинами пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права. Крім того суд зазначає, що Позивач з зазначеними позовами звертався вже з порушенням строків, встановлених ст.233 КЗпП України. З цих же підстав не є поважною причиною пропуску Позивачем зазначеного строку і те, що постановою ВГС України від 19.10.2016р. скасовано постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 року та постанову господарського суду Рівненської області від 22.03.2016р. (про визнання банкрутом ПАТ "Завод Технопривод" та відкриття ліквідаційної процедури).

З наведеного слідує, що Позивач ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, і його зверненню за захистом не перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Відтак суд приходить до висновку, що Позивач не довів належними та допустимими доказами наявності істотних обставин, які б підтверджували поважність причин пропуску строку на звернення до суду за захистом порушеного права.

У відповідності до пункту 4 частини 2 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

Ст. 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відтак з огляду на вищевказане позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

За змістом частини 1 статті 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак суд зазначає, що Позивач в даному випадку звільнений від сплати судового збору, а відтак останній з нього не стягується.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити ОСОБА_1 у поновленні строку, встановленого статтею 233 КзПП України, на звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору.

2. У задоволенні позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 10.04.2017 року.

Суддя Марач В.В.