ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у прийнятті позовної заяви

03.04.2017 Справа № 904/4009/17

Суддя Мельниченко І.Ф., розглянувши матеріали

за позовом ОСОБА_1, м. Дніпро

до товариства з обмеженою відповідальністю "ДЖОБС", м. Дніпро

про стягнення 100 229,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення 100 229,35 грн., що складають заборгованість з орендної плати за договором оренди нежитлового приміщення № 02ар від 01.12.2013р.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду

Відповідно до ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів; 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів.

Згідно зі статтею 21 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), а також державних та інших органів, фізичних осіб, що не є суб'єктами підприємницької діяльності у випадках, передбачених законодавчими актами України.

Тобто, сторонами господарського процесу мають бути підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

У пункті 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 року № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам зазначається, що місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності та на вимоги статей 1, 4-1, 12 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України, відповідно до якої під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Частиною 3 статті 5 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.

Отже, господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов:

- участь у спорі суб'єкта господарювання.

- наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин;

- наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом;

- відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Так, із позовних матеріалів вбачається, що на момент укладення договору оренди нежитлового приміщення (01.12.2013р), на підставі якого виникла спірна заборгованість, що стало предметом даного позову, правовідносини, що склалися між сторонами відповідали вказаним вище нормам Господарського кодексу України, мали господарський характер та, відповідно, відносилися до юрисдикції господарських судів.

Як вбачається із Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 31.03.2017 року, діяльність позивача як фізичної особи-підприємця припинена (власне рішення) 11.03.2015 року, про що є відповідний запис.

Таким чином, на момент звернення позивачем з позовом до суду (31.03.2017р.), останній втратив статус суб'єкта підприємницької діяльності, тобто, перестав бути суб'єктом господарювання.

У пункті 3.3. ОСОБА_2 Вищого арбітражного суду України "Про деякі приписи чинного законодавства, що регулює підприємницьку діяльність громадян" № 01-8/556 від 23.10.2000р. визначено, що з моменту скасування державної реєстрації громадянина як суб'єкта підприємницької діяльності, зокрема за його особистою заявою, спори за участю такого громадянина, у тому числі пов'язані із здійсненням ним раніше підприємницької діяльності, підвідомчі судам загальної юрисдикції, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено до настання згаданих обставин.

Зважаючи на викладене, та беручи до уваги те, що позивач перестав бути суб'єктом господарювання, даний спір не відноситься до компетенції господарського суду.

Відповідно до п. 4.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011 р., громадянин, який мав статус суб'єкта підприємницької діяльності, але на дату подання позову втратив такий статус, не може бути стороною в судовому процесі у господарському суді, якщо немає визначених законом підстав для його участі в такому процесі.

За приписами п.3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року за № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" питання про прийняття позовної заяви вирішується суддею, який має право відмовити у її прийнятті у випадках, передбачених статтею 62 Господарського процесуального кодексу України.

Перелік підстав відмови в прийнятті позовної заяви, встановлений частиною першою цієї статті, є вичерпним.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 62 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено діяльність суб'єкта господарювання, які звернулися із позовною заявою або до яких пред'явлено позов, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З огляду на викладене, у прийнятті позовної заяви слід відмовити.

При цьому, суд звертає увагу на правомірність першопочаткового звернення позивача до суду загальної юрисдикції, та помилкове посилання в ухвалі Амур-Нижньодніпровського суду від 24.02.2017 року на те, що позовна заява громадянки ОСОБА_1, яка звертається з позовом до ТОВ "Джобс", підвідомча господарському суду.

Суд роз'яснює, що позивач не позбавлений можливості оскаржити вказану вище ухвалу до суду апеляційної інстанції, подавши клопотання про поновлення строку для її оскарження.

Керуючись п.3 ст.62, ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У прийнятті позовної заяви відмовити.

Позовні матеріали повернути позивачу.

Додаток: позовна заява б/н від 29.03.2017р. на 28-ми аркушах, в тому числі оригінал платіжної квитанції № 0.0.735671814.1 про сплату судового збору.

Суддя ОСОБА_3