номер провадження справи 5/20/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017 Справа № 908/240/17

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Алектро (36000, Полтавська область, м. Полтава, вул. Європейська, 5, офіс 306)

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Завод низьковольтної апаратури Лідер Електрик (69041, АДРЕСА_1; 69123, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 3, а/с 6686)

про стягнення 21 186,02 грн.

Суддя Проскуряков К.В.

Представники сторін:

Від позивача: не зявився

Від відповідача: ОСОБА_1, довіреність №б/н від 02.03.2017

СУТНІСТЬ СПОРУ:

08.02.2017 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю Алектро до Товариства з обмеженою відповідальністю Завод низьковольтної апаратури Лідер Електрик про стягнення 70392,02грн.

Ухвалою суду від 08.02.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі №908/240/17, справі присвоєно номер провадження 5/20/17, розгляд якої призначено на 13.03.2017. Розгляд справи відкладався. У судовому засіданні 10.04.2017 судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

За клопотанням представника відповідача розгляд справи відбувався без фіксації судового процесу за допомогою технічних засобів.

07.04.2017 на адресу суду надійшла заява позивача про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідача 1069,24 грн. 3 % річних, 8696,55 грн. пені, 7975,28 грн. штрафу, 3450,95 грн. втрат від інфляції.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Згідно з п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 №18, ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

З урахуванням викладеного, вказану заяву позивача відповідно до ст. 22 ГПК України прийнято судом як зменшення заявлених позовних вимог.

Позивач у судове засідання 10.04.2017 не зявився. Від позивача на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю забезпечити явку належним чином уповноваженого представника у судове засідання.

Суд зазначає, що в п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на положення ст. 69 ГПК України, відповідно до якої спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. Позовна заява надійшла до господарського суду Запорізької області 08.02.2017, тобто кінцевий строк розгляду справи 10.04.2017.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення ЄСПЛ у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012). Роль національних судів - організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (рішення ЄСПЛ у справі Шульга проти України від 02.12.2010).

Також, суд зазначає, що позивач не був позбавлений можливості уповноважити на ведення своєї справи у суді будь-яку особу відповідно до ст. 28 ГПК України.

На підставі викладеного в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи судом відмолено.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просить суд стягнути з відповідача 1069,24 грн. 3 % річних, 8696,55 грн. пені, 7975,28 грн. штрафу, 3450,95 грн. втрат від інфляції, які нараховані відповідачу у звязку із порушенням строків оплати поставленого товару. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує умовами договору поставки № 1094/ДПС-16 від 07.04.2016 та ст. 625 Цивільного кодексу України. Просить позовні вимоги задовольнити.

Відповідач проти позовних вимог заперечує. Суду надано письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до якого: договір поставки, на який посилається позивач, не було укладено між сторонами. Поставка товару здійснювалась на підставі видаткової накладної та виставленого рахунку на оплату. Оскільки між сторонами не було укладено договір поставки, а умови видаткової накладної не містять інформації щодо строків оплати, то згідно із вимогами Цивільного кодексу України, строк оплати настає з моменту отримання від позивача претензії. Претензія була отримана 15.12.2016. Тому, прострочення строків оплати починається з 23.12.2016. Нарахування пені та штрафу в цьому випадку є безпідставним. Також, представник відповідача пояснив, що дійсно сума основного боргу сплачена у повному обсязі. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

Наявні матеріали справи дозволяють розглянути справу по суті.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алектро» (далі - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Завод низьковольтної апаратури «Лідер Електрик» (далі - відповідач) проводилися перемовини щодо укладання договору поставки № 1094/ДПС-16. Проте, вказаний договір так і не було підписано сторонами, про що також зазначає відповідач у своєму відзиві, а тому у суду відсутні правові підстави для висновку про укладання цього договору у вигляді єдиного документа, яким визначені предмет, права та обовязки сторін.

Разом з тим, з наданих сторонами документів вбачається, що відповідачем було замовлено товар на підставі замовлення № А 0112 від 04.04.2016.

04.04.2016 позивачем було виставлено рахунок на оплату № А 0112 від 04.04.2016 на суму 113 932,52 грн. (а.с. 84).

Факт поставки товару підтверджується видатковою накладною № А 00091 від 13.05.2016 на суму 113 932,52 грн., яка підписана обома сторонами (а.с. 17) та довіреністю на отримання товарно-матеріальних цінностей № 290403 від 13.05.2016 (а.с. 18).

Відповідачем було здійснено оплату отриманого товару на суму 115 272,46 грн., що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи (а.с. 34 - 47).

06.12.2016 позивач направив на адресу відповідача претензію № 05122016/0 від 05.12.2016 на суму 53 500, 00 грн. (борг за товар, поставлений за видатковою накладною № А 00091 від 13.05.2016), яка була отримана відповідачем 15.12.2016, що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 06.12.2016 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 969 від 15.12.2016 (а.с. 19 - 21).

22.03.2017 позивач направив на адресу відповідача ОСОБА_2 звірки взаєморозрахунків, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 22.03.2017 (а.с. 80), який було отримано останнім 30.03.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 089 (а.с. 81). Відповіді на ОСОБА_3 звірки відповідач не надав.

У судовому засіданні 10.04.2017 представник відповідача пояснив суду, що відповідач відмовився підписувати ОСОБА_3 звірки, надісланий позивачем, оскільки до нього були включені суми пені, штрафу, 3 % річних, втрат від інфляції та судового збору. В свою чергу, відповідач направив на адресу позивача підписаний ОСОБА_3 звірки на основну суму боргу, що підтверджується описом вкладення у цінний лист від 14.03.2017. ОСОБА_3 звірки було отримано позивачем 20.03.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 649 (а.с. 86). Відповіді позивач також не надав відповідачу, підписаний ОСОБА_3 звірки не повернув.

За приписами ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Статтею 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Статтею 206 Цивільного кодексу України передбачено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку (ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний припис містить Господарський кодекс України, частинами 1, 7 ст. 193 якого встановлено, що субєкти господарювання та ін. учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору (ч. 1). ... Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 7).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір у спрощений спосіб шляхом виставлення рахунку, підписання видаткової накладної.

Товар було поставлено та отримано відповідачем. Оплата за товар здійснена у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 17, 18, 34 - 47).

06.12.2016 позивач направив на адресу відповідача претензію № 05122016/0 від 05.12.2016 на суму 53 500, 00 грн. (борг за товар, поставлений за видатковою накладною № А 00091 від 13.05.2016), яка була отримана відповідачем 15.12.2016, що підтверджується описом вкладення до цінного листа від 06.12.2016 та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 969 від 15.12.2016 (а.с. 19 - 21).

Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки видатковою накладною сторони не визначили строки оплати товару, то строк виконання обовязку з оплати у відповідача виник після спливу 7 днів з моменту отримання претензії з 23.12.2016.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 1069,24 грн. 3 % річних, 8696,55 грн. пені, 7975,28 грн. штрафу, 3450,95 грн. втрат від інфляції.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні нарахування - це спосіб захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

Три відсотки річних - це спосіб захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

З постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязання", вбачається, що кредитор вправі вимагати, в т.ч. в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних, як разом зі сплатою суми боргу, так і окремо від неї.

За змістом ч. 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про необхідність здійснення власного розрахунку 3 % річних та втрат від інфляції, оскільки ані у розрахунку позивача, ані у контррозрахунку відповідача не враховані часткові оплати у розмірі 4 000, 00 грн., здійснених платіжними дорученнями № 19869 від 26.12.2016 на суму 2000,00 грн. та № 19933 від 27.12.2016 на суму 2000,00 грн. (а.с. 44, 45).

Згідно із розрахунком суду, здійсненим за допомогою КП «Законодавство», стягненню підлягають 3 % річних за період з 23.12.2016 по 24.01.2017 у розмірі 129,87 грн. та втрати від інфляції за січень 2017 у розмірі 522, 50 грн.

Щодо стягнення пені у розмірі 8696,55 грн. та штрафу у розмірі 7975,28 грн. суд зазначає, що ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають встановлені договором правові наслідки, зокрема сплата неустойки - штрафу, пені, які обчислюється відповідно до ст. 549 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України встановлено, кредитор має право на стягнення неустойки у всіх випадках порушення боржником зобов'язання, незалежно від того, виникли чи ні у зв'язку з цим порушенням збитки на стороні кредитора. Згідно ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Відповідно до ч.ч. 4, 6 ст. 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» поширюється на договірні правовідносини. Статтями 1, 3 вказаного Закону передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Проте, позивач обґрунтовує нарахування пені та штрафу умови пункту 9.3. договору. Як встановлено судом, фактично договір поставки № 1094/ДПС-16 від 07.04.2016 між сторонами не укладався.

Проаналізувавши наведені вище норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що нарахування пені та штрафу є безпідставним та не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки нарахування штрафних санкцій (штрафу, пені) можливе лише за домовленості сторін щодо їх розміру.

Згідно із п. 4 ст. 129 Конституції України, ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів сплати суми заборгованості в повному обсязі або частково відповідачем також суду не надано.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Судові витрати відносяться на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Завод низьковольтної апаратури Лідер Електрик (69041, АДРЕСА_1; 69123, Запорізька область, м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 3, а/с 6686, р/р 3019 в АБ «Південний», МФО 328209, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Алектро (36000, Полтавська область, м. Полтава, вул. Європейська, 5, офіс 306, п/р1253 в АТ «Експортно-Імпортний банк України», філія в м. Полтаві, МФО 331649, ) 3 % річних у розмірі 129 (сто двадцять девять) грн. 87 коп., втрати від інфляції у розмірі 522 (пятсот двадцять два) грн. 50 коп., судовий збір у розмірі 49 (сорок девять) грн. 26 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Суддя К.В. Проскуряков

Рішення господарського суду набирає чинності протягом 10 днів із дня його підписання

Рішення оформлено у повному обсязі та підписано 14.04.2017.