ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"21" березня 2017 р. № 903/73/17

Суддя господарського суду Волинської області Бондарєв С.В., розглянувши матеріали по справі

за позовом Приватного підприємства "Технопостачкомплект"

до відповідача Державного підприємства "Любомльське лісове господарство"

про стягнення 162 332,19грн.

За участю представників сторін:

від позивача: Філатова О.В.-дов. від 01.03.2017р. №7

від відповідача: Грищук В.А.-дов. від 20.12.2016р. б/н

Суть спору: Позивач-Приватне підприємство "Технопостачкомплект"-звернувся до господарського суду з позовом до відповідача- Державного підприємства "Любомльське лісове господарство"-про стягнення 197 532,19грн., в т.ч. 84 454,80грн.-заборгованості за отриманий відповідачем згідно договору поставки №13 від 17.03.2016р. за видатковими накладними № від 17.03.2016р., № від 05.04.2016р., № від 10.05.2016р., № від 01.06.2016р., № від 24.06.2016р., № від 20.07.2016р., № від 17.08.2016р., № від 24.10.2016р. товар та 113 077,39грн.-заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом (по кожній накладній окремо) згідно пункту 5.2. договору поставки №13 від 17.03.2016р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем, взятих на себе зобов'язань по оплаті отриманого ним товару (нафтопродуктів) у встановлені договором поставки №13 від 17.03.2016р. строки.

Ухвалою суду від 13.01.2017р. порушено провадження по справі та призначено її до розгляду на 08.02.2017р. на 10:00год.

17.01.2017р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшов до суду супровідний лист №8 від 16.01.2017р. (вх.№01-54/671/17), яким він до матеріалів справи долучив копію статуту ПП "Технопостачкомплект", який затверджений рішенням засновника ПП "Технопостачкомплект" №01 від 16.08.2012р. та зареєстрований 16.08.2012р. за №0006916.

08.02.2017р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від відповідача надійшло до суду клопотання №107 від 08.02.2017р. (вх.№01-54/1564/17), в якому він повідомив суд про оплату ним суми основного боргу та про намір добровільного врегулювання даного спору, хоча доказів оплати суду не надав.

Просив оголосити в даному судовому засіданні перерву.

Представник позивача в судовому засіданні 08.02.2017р. повідомив суд про сплату відповідачем суми основного боргу, доказів оплати суду не надав.

Проти задоволення судом клопотання відповідача не заперечив.

Ухвалою суду 08.02.2017р. розгляд справи відкладався згідно ст. 77 ГПК України на 01.03.2017р. на 10:00год. з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на необхідність витребування додаткових доказів по справі.

13.02.2017р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від позивача надійшла до суду заява №378 від 10.02.2017р. про зменшення розміру позовних вимог (вх.№01-65/38/17), в якій він повідомив суд про те, що станом на 10.02.2017р. борг в сумі 84 454,80грн. сплачено та вказав, що при розрахунку оплати за користування товарним кредитом по накладній №141 від 24.06.2016р. за 19.07.2016р. допущено арифметичну помилку, а саме сума оплати за користування товарним кредитом за 19.07.2016р. становить 400,00грн., проте в розрахунку зазначено 600,00грн., а тому просив стягнути з відповідача 112 877,39грн. заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом.

Долучив до матеріалів справи копії платіжних доручень №13366 від 11.01.2017р. на суму 50 000,00грн., №13368 від 11.01.2017р. на суму 27 100,00грн., №13397 від 13.01.2017р. на суму 7 354,80грн.

23.02.2017р. через відділ документального забезпечення та контролю суду від відповідача надійшов до суду супровідний лист вих.№169 від 22.02.2017р. (вх.№01-54/2188/17), яким він до матеріалів справи долучив копії статуту ДП "Любомльське лісове господарство" (нова редакція), який затверджений наказом Державного агенства лісових ресурсів України 07.12.2016р. №457 та платіжних доручень №13114 від 23.11.2016р. на суму 20 000,00грн., №13205 від 08.12.2016р. на суму 40 000,00грн., №13366 від 11.01.2017р. на суму 50 000,00грн., №13368 від 11.01.2017р. на суму 27 100,00грн., №13397 від 13.01.2017р. на суму 7 354,80грн.

Ухвалою суду від 27.02.2017р. розгляд справи відкладався на 09.03.2017р. на 12:30год., оскільки згідно наказу Голови господарського суду Волинської області від 27.02.2017р. №6/02-4 "Про відрядження" суддю Бондарєва С.В. відряджено у м. Львів до Львівського регіонального відділення Національної школи суддів України на 3 календарних дні з 01.03.2017р. по 03.03.2017р. для участі у семінарі для суддів місцевих господарських судів.

09.03.2017р. факсограмою від відповідача надійшло до суду клопотання від 09.03.2017р. (вх.№01-54/2636/17), в якому він повідомив суд про оплату ним узгодженої з позивачем суми боргу. Проте, доказів в підтвердження якої саме частини боргу суду не надав.

Просив розглядати справу без участі його представника.

В судовому засіданні 09.03.2017р. представник позивача звернувся до суду з клопотанням б/н від 09.03.2017р. (вх.№01-66/43/17), в якому у зв'язку з необхідністю представлення суду додаткових доказів оплати по справі просив суд на підставі ст.ст. 69, 77 ГПК України продовжити строк розгляду справи та відкласти розгляд спору.

Відповідач в судове засідання 09.03.2017р. не з'явився вдруге, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового розгляду спору, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №072 від 07.03.2017р.

Ухвалою суду від 09.03.2017р. з метою повного та всебічного з'ясування всіх обставин по справі, зважаючи на необхідність витребування додаткових доказів по справі, як винятковий випадок, згідно ст.ст. 69, 77 ГПК України, продовжено строк розгляду справи та відкладено розгляд спору.

Крім того, зобов'язано сторін представити суду докази оплати.

В судовому засіданні 21.03.2017р. представник позивача звернувся до суду з заявою про зменшення розміру позовних вимог б/н від 20.03.2017р. (вх.№01-65/61/17), в якій просив суд, у зв'язку із сплатою відповідачем 35 000,00грн. заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом стягнути з відповідача 77 877,39грн.-решти заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом.

Долучив до матеріалів справи копії листа №190 від 15.03.2017р. та платіжних доручень №13866 від 09.03.2017р. на суму 0,98грн. та №13848 від 07.03.2017р. на суму 37 962,00грн.

Водночас, звернувся до суду з заявою б/н від 20.03.2017р. (вх.№01-80/37/17), в якій повідомив суд про відмову від позову в частині стягнення з відповідача 77 877,39грн.- заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом.

Представник відповідача в судовому засіданні 21.03.2017р. підтримав подані представником позивача заяви.

Суд, розглянувши в судовому засіданні 21.03.2017р. заяви позивача №378 від 10.02.2017р. (вх.№01-65/38/17) та б/н від 20.03.2017р. (вх.№01-65/61/17) про зменшення розміру позовних вимог, зазначає наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити, зібльшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Судом приймаються заяви позивача №378 від 10.02.2017р. (вх.№01-65/38/17) та б/н від 20.03.2017р. (вх.№01-65/61/17) про зменшення роозміру позовних вимог та про сплату основного боргу, отже має місце нова ціна позову- 162 332,19грн., з якої і вирішується спір.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17 березня 2016 року між Державним підприємством "Любомльське лісове господарство" (покупець) та Приватним підприємством "Технопостачкомплект" (постачальник) було укладено договір поставки №13 згідно пункту 1 якого постачальник зобов'язується поставити та передати або передати зі свого складу покупцю у власність нафтопродукти в асортименті, кількості, за ціною, що зазначені в накладних, які підписуються представниками сторін договору, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору. Документи на товар, які постачальник повинен передати покупцю: накладні на відвантаження товару. Сторони за даним договором домовились, що накладна на відвантаження товару є узгодженням асортименту товару, його кількості та ціни, прирівнюється до специфікації і є невід'ємною частиною до даного договору.

В пункті 2 даного договору сторони визначили, що одиниця виміру кількості товару: літр. Загальна кількість товару, асортимент і ціна товару погоджується сторонами при формуванні замовлення та визначаються в накладних, які виписуються постачальником. Загальну суму поставки складає сума всіх накладних, по яким був поставлений товар за даним договором. В загальну вартість договору включено ПДВ 20%.

Згідно підпункту 4.3. пункту 4 цього договору поставка кожної партії товару здійснюється на підставі накладної згідно замовлення покупця.

Пунктом 5 договору поставки сторони погодили порядок розрахунків, а саме покупець має право здійснити передоплату замовленого товару протягом одного календарного дня з моменту отримання рахунку від постачальника або повну (часткову) оплату отриманого товару протягом 3 (трьох) календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних. У випадку неоплати покупцем відвантаженої партії товару в строки, вказані в п.5.1. даного договору, постачальник має право рахувати, а покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном на 30 календарних днів, починаючи з дня відвантаження товару з нарахуванням покупцю 2% за кожен день використання товарного кредиту. Покупець зобов'язується оплатити товар, поставлений на умовах товарного кредиту і сплатити відсотки за його використання в терміни вказані в п.5.3. даного договору. Покупець зобов'язаний оплатити суму товарного кредиту на 31 день від дати відвантаження вказаної в накладній, а відсотки за користування товарним кредитом протягом 7 календарних днів з моменту отримання вимоги від постачальника про оплату. Якщо після закінчення 30 днів користування товарним кредитом, покупець не внесе всіх передбачених договором платежів- він продовжує сплачувати відсотки за користування товарним кредитом до повного погашення заборгованості або закінчення строку дії даного договору.

Даний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2016 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання тих зобов'язань, що лишились невиконаними (пункт 7 договору).

Даний договір підписано сторонами та скріплено відтиском печатки підприємств.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Так, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Між сторонами був укладений договір, що за своєю правовою природою є договором поставки.

Договір поставки №13 від 17.03.2016р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був (доказів суду не надано).

Згідно із частиною 1 статті 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона має вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. За ч.1 ст.193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться.

На виконання умов даного договору, позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 960 560,95грн., що стверджується видатковими накладними № від 17.03.2016р., № від 05.04.2016р., № від 10.05.2016р., № від 01.06.2016р., № від 24.06.2016р., № від 20.07.2016р., № від 17.08.2016р., № від 24.10.2016р. Отримання товару відповідачем стверджується підписами відповідача про отримання товару на цих накладних.

Підписання покупцем накладних, які є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. (Інформаційний лист Вищого господарського суду України "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" №01-06/928/2012 від 17.07.2012р., п. 1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

У відповідності до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Крім того, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити як назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Саме таким вимогам і відповідають спірні видаткові накладні, які засвідчують встановлений факт здійснення господарської операції. Відтак, у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за відпущений позивачем товар.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №3-77гс15 від 29.04.2015р.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати отриманого ним товару виконав частково, заборгувавши позивачу 84 454,80 грн., що і спричинило звернення кредитора з позовом до суду.

Водночас, як встановлено судом, відповідач після звернення позивача з позовом до суду сплатив наявну у нього заборгованість по основному боргу в розмірі 84 454,80 грн., що стверджується платіжними дорученнями №13366 від 11.01.2017р. на суму 50 000,00грн., №13368 від 11.01.2017р. на суму 27 100,00грн., №13397 від 13.01.2017р. на суму 7 354,80грн., а тому провадження у справі щодо стягнення 84 454,80 грн. основного боргу підлягає припиненню на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, згідно якої господарський суд припиняє провадження у справі у разі відсутності предмету спору (сплатою відповідачем боргу після звернення кредитора з позовом до суду).

Водночас, в судовому засіданні 21.03.2017р. представник позивача звернувся до суду з заявою б/н від 20.03.2017р. (вх.№01-80/37/17), в якій повідомив суд про відмову від позову в частині стягнення з відповідача 77 877,39грн.- заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом.

Зазначив, що з наслідками відмови від позову представник позивача ознайомлений.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі, зокрема, відмовитись від позову.

Відмова від позову - процесуальне право, передбачене ст.22 ГПК України.

Відповідно до ст. 78 ГПК України відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін викладаються в адресованих господарському суду письмових заявах, що долучаються до справи. Ці заяви підписуються відповідно позивачем, відповідачем чи обома сторонами.

До прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін.

Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Відповідно до п. 4.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 " Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадках відмови позивача від позову (пункт 4 частини першої статті 80 ГПК) господарському суду слід керуватись частиною шостою статті 22 ГПК, тобто перевіряти, чи не суперечить ця відмова законодавству та чи не порушує вона інтереси інших осіб.

Відповідно до п.4 ст.80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Отже, розглянувши заявлену заяву позивача, виходячи з принципу диспозитивності господарських відносин, з огляду на те, що зазначена дія сторони не суперечить законодавству та не порушує чиїх-небудь прав та охоронюваних законом інтересів, господарський суд прийшов до висновку, що відмову Приватного підприємства "Технопостачкомплект" від пред'явленого до Державного підприємства "Любомльське лісове господарство" позову в частині стягнення з відповідача 77 877,39грн.- заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом слід прийняти і припинити провадження у справі на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Судом не вирішується питання розподілу судового збору, оскільки сторони врегулювали його самостійно.

Керуючись ст.ст. 22, 78, п.п. 1-1, 4 ч. 1 ст. 80, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ухвалив:

1. Провадження у справі за позовом Приватного підприємства "Технопостачкомплект" до Державного підприємства "Любомльське лісове господарство" в частині стягнення 84 454,80 грн.-основного боргу припинити, в зв'язку з відсутністю предмету спору.

2. Провадження у справі за позовом Приватного підприємства "Технопостачкомплект" до Державного підприємства "Любомльське лісове господарство" в частині стягнення 77 877,39грн.- заборгованості по оплаті відсотків за користування товарним кредитом припинити, в зв'язку з відмовою позивача від позову в цій частині.

Суддя С. В. Бондарєв