РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2017 р. Справа № 06/190-64

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Саврій В.А. ,

суддя Павлюк І. Ю.

при секретарі судового засідання Петрук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на ухвалу господарського суду Волинської області від 24 січня 2017 року

за скаргою приватної фірми "Скорпіон-Сервіс" про визнання недійсною постанови головного державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції Русинчука Р.М. від 25 липня 2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу у справі № 06/190-64

за позовом приватної фірми "Скорпіон-Сервіс"

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 103 180,00 грн.

за участю:

боржника - не з'явився

представника боржника - не з'явився

представника стягувача - Мохнюка М.В,

представника органу ДВС - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Волинської області від 24.01.2017 року у справі №06/190-64 (суддя Дем`як В.М.) задоволено скаргу приватної фірми "Скорпіон-Сервіс". Визнано недійсною постанову головного державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби м.Луцька Русинчука Р.М. від 25.07.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

В обґрунтування ухвали суд, зокрема, зазначив, що матеріалами скарги підтверджено те, що державним виконавцем порушено норми Закону України "Про виконавче провадження", щодо виявлення майна боржника за рахунок якого можна виконати рішення суду та надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику, а тому постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 25.07.2016р., є передчасною та винесена з порушенням Закону України "Про виконавче провадження", а отже підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, боржник фізична особа підприємець ОСОБА_1, звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу господарського суду Волинської області від 24.01.2017 року у справі №06/190-64 скасувати, в задовленні скарги стягувача - відмовити.

30.03.2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання апелянта про відвід суддів у справі №06/190-64. Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 31.03.2017 року в задоволенні заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про відвід суддів: головуючого судді Мельника О.В., судді Саврія В.В., судді Павлюк І.М. - відмовлено.

Від боржника (апелянта) 30.03.2017 року надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, у зв'язку із зайнятістю представників в іншому судовому засіданні.

Колегія суддів з приводу заявленого клопотання вважає за необхідне зазначити, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до абз.1 п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Водночас, згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З врахуванням вищенаведеного, судова колегія визнала за можливе розглянути справу за відсутності представника апелянта.

Окрім того, 30.03.2017 року на адресу Рівненського апеляційного господарського суду від апелянта надійшли клопотання №3, №4, №5, №6, №7, №8, №9, №11 про зупинення провадження у справі №06/190-64.

Згідно ст.79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави. За ст. 79 ГПК України, суд також наділений правом зупинити провадження у справі за клопотанням сторони у випадках: призначення судової експертизи; надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування; заміни однієї із сторін її правонаступником.

Проте, наведені апелянтом в заявлених клопотаннях обставини не є, в розумінні ст. 79 ГПК України, підставами для зупинення провадження у справі та не свідчать про неможливість розгляду даної справи за наявними в ній матеріалами.

З огляду на те, що боржником не доведено наявність підстав для зупинення провадження у даній справі, враховуючи, що у матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті, судом відхилено клопотання боржника про зупинення провадження у справі.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представника стягувача, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 45 ГПК України також унормовано, що господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на всій території України рішень, ухвал, постанов; рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (ст.115 ГПК України).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст.1 Закону України "Про виконавче провадження"- тут і надалі в ред. чинній на момент винесення постанови державного виконавця від 25.07.2016 року).

Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України "Про державну виконавчу службу" завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання судових рішень, передбачених законом.

Нормою статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначені в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим законом.

Виконання рішення господарського суду, згідно із ст.116 ГПК України, провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Рішенням господарського суду Волинської області від 20.05.2013р. позов ПП "Скорпіон-Сервіс" задоволено, cтягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ПП "Скорпіон-Сервіс" 103180,00 грн. неустойки, 1500,80 грн. в повернення витрат по сплаті судового збору. Вказане рішення залишено в силі постановою Вищого господарського суду України від 26.03.2014р. у справі № 06/190-64.

На виконання рішення господарського суду Волинської області від 20.05.2013р. та постанови Вищого господарського суду України від 26.03.2014р. у справі №06/190-64 видано наказ №06/190-64-2 від 10.04.2014р.

25.04.2014р. держаним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено сторонам виконавчого провадження.

25.07.2016р. головним державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, в зв'язку з тим, що згідно акту державного виконавця за адресою, вказаною у виконавчому документі майна на праві приватної власності на яке б можна було звернути стягнення державним виконавцем не виявлено. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців, нерухоме майно за боржником не зареєстроване. Згідно відповіді Територіального сервісного центру 0741 - транспортних засобів за боржником не зареєстровано. Згідно відповіді Державної інспекції с/г у Волинській області за боржником не зареєстрована с/г (будівельна) техніка. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка за боржником не зареєстрована. Згідно відповідей ДПСУ боржник має відкриті рахунки в банках, однак коштів на які можливо звернути стягнення відсутні. Згідно відомостей ПФУ боржник у трудових відносинах не перебуває, на обліку в ПФУ, як отримувач пенсії не перебуває (а.с. 167, т. 4).

Необхідними умовами для повернення документа на підставі п. 2 ч. 1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" є відсутність майна у боржника (на яке може бути накладено стягнення за законодавством) та безрезультатність розшуку такого майна.

Для того, щоб встановити правомірність дій державного виконавця щодо прийняття постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, суди перевіряють та встановлюють наявність або відсутність в матеріалах виконавчого провадження усіх документів, які б підтверджували перевірку майнового стану боржника (запити до БТІ, УДАІ, ДПІ), а також документів, що підтверджують відсутність у боржника майна (довідки БТІ, ДАІ) та коштів на рахунках у банківських установах (відповіді з банків, платіжні вимоги з відмітками банку про відсутність грошових коштів).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що підставою для прийняття постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 25.07.2016 року слугував п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якого виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За приписами п. 4.11.1, 4.11.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №74/5 від 15.12.1999р., зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за №865/4158, виконавчий документ, який прийнятий державним виконавцем до виконання, і за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, зокрема, якщо в боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Про наявність обставин, зазначених у абзацах третьому - сьомому пункту 4.11.1 цієї Інструкції, державний виконавець складає акт.

Як вбачається з оскаржуваної постанови держаного виконавця від 25.07.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, згідно акту державного виконавця за адресою, вказаною у виконавчому документі майна на праві приватної власності на яке б можна було звернути стягнення державним виконавцем не виявлено.

Однак, як вірно було встановлено судом першої інстанції, за запитом представника стягувача з Державного реєстру речових прав було отримано інформаційну довідку від 22.12.2016 року (а.с. 169-171, т. 4), у відповідності до якої за боржником ОСОБА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) зареєстровано право власності на ряд об'єктів нерухомого майна, зокрема, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (дата державної реєстрації права власності - 26.06.2007 р.), квартиру з гаражем за адресою: АДРЕСА_2 (дата державної реєстрації права власності - 15.06.2007 р.).

З наведеної інформаційної довідки вбачається, що право власності боржника на вказані об'єкти нерухомого майна було зареєстровано ще до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження в межах даної справи.

Окрім того, за боржником ОСОБА_1 з 09.02.2013р. зареєстрований транспортний засіб Mercedes-Benz 208 1994р.в. д.н.з. НОМЕР_2, що підтверджується реєстраційною карткою Регіонального сервісного центру МВС У Волинській області (а.с. 181-182, т. 4).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при винесенні постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві, державний виконавець не взяв до уваги рухоме майно боржника (реєстраційна картка Регіонального сервісного центру МВС У Волинській області NZA100345946) та не провів відповідних заходів для виконання рішення суду за об'єктами нерухомого майна, що знаходяться у власності боржника за адресами: АДРЕСА_1; Рівненська область, м. Кузнецовськ, Вараш, мікрорайон 25/62.

Водночас, згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Суду у справі Янголенко проти України, no. 14077/05, від 10.12.2009).

Право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов'язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін. Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок. Тому необґрунтована тривала затримка виконання обов'язкового рішення може суперечити Конвенції. Саме на державу покладається обов'язок забезпечення того, щоб остаточні рішення, постановлені проти її органів або організацій чи підприємств, якими вона володіє або які вона контролює, були виконані відповідно до вищезазначених вимог Конвенції. Держава відповідає за виконання остаточних рішень, якщо органи влади контролюють обставини, що блокують або перешкоджають їхньому повному та своєчасному виконанню (див. рішення Суду у справі Савіцький проти України, no. 38773/05, від 26.07.2012).

Пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Суду у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012).

Таким чином, постанова державного виконавця від 25.07.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, за наявності майна у боржника, є незаконною та винесеною з порушенням Закону України "Про виконавче провадження", а тому судом першої інстанції було правомірно задоволено скаргу стягувача приватного підприємства "Скорпіон-Севіс" та визнано недійсною постанову державного виконавця від 25.07.2016 року.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді скарги стягувача судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятої у справі ухвали, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105, 121-2 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду Волинської області від 24 січня 2017 року залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №06/190-64 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Саврій В.А.

Суддя Павлюк І. Ю.