РІШЕННЯ

21.03.2017Справа №910/1449/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Багнюка І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/1449/17

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Білгород-Дністровська Паляниця», м. Білгород-Дністровський,

до публічного акціонерного товариства «Сбербанк», м. Київ,

про визнання недійсним третейського застереження (договір застави від 11.06.2014 № б/н),

за участю представників:

позивача - Сорокіної І.В. (довіреність від 01.02.2017 № б/н);

відповідача - Ягодки О.О. (довіреність від 24.06.2016 № 190).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Білгород-Дністровська Паляниця» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Сбербанк» (далі - Банк) про визнання недійсним третейського застереження (договір застави від 11.06.2014 № б/н).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.01.2017 було порушено провадження у справі; призначено розгляд справи на 14.02.2017.

12.12.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.02.2017 розгляд справи було відкладено на 21.03.2017 у зв'язку з неявкою представників позивача.

Представник позивача у судовому засіданні 21.03.2017 надав пояснення по суті спору; позовні вимоги підтримав повністю; вимоги ухвал суду не виконав.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.03.2017 надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечив повністю.

У судовому засіданні 21.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

11.06.2014 Товариством (заставодавець) і Банком (заставодержатель) укладено договір застави № б/н (далі - Договір застави), за умовами якого:

- відповідно до Договору застави в забезпечення виконання зобов'язань, які випливають із:

договору про відкриття кредитної лінії № 17-В/10 (далі - Основний договір-1), укладеного публічним акціонерним «Одеський коровай» (далі - ПАТ «Одеський коровай») і заставодержателем; договору про відкриття кредитної лінії № 18-В/10 (далі - Основний договір-2), укладеного ПАТ «Одеський коровай» і заставодержателем, з усіма змінами та доповненнями, укладеними протягом строку його дії, які (зобов'язання) зокрема, але не обмежуючись перелічені у статті 2 Договору застави та можуть виникнути в майбутньому з вказаними договорами, заставодавець передає заставодержателю в наступну заставу майно, зазначене в пункті 3.1 Договору застави (пункт 1.1 Договору застави);

- предметом застави за Договором застави є обладнання та інші основні засоби, які належать заставодавцю на праві власності, що підтверджується балансовою довідкою від 11.06.2014 № 1к. Предмет застави, що передається в момент підписання Договору застави в заставу заставодержателю, перелічений в додатку 1 до Договору застави, який є невід'ємною частиною Договору застави (пункт 3.1 Договору застави);

- Договір застави набирає чинності з моменту його укладення в письмовій формі і діє до моменту повного виконання усіх зобов'язань за Основним договором-1 та Основним договором-2 (пункт 9.1 Договору застави);

- усі спори, розбіжності або вимоги, що виникають з Договору застави чи у зв'язку з ним, в тому числі, що стосуються його укладення, виконання, зміни, порушення, розірвання, визнання недійсним повністю або частково, або визнання неукладеним, а також з будь-яких інших питань, що стосуються Договору застави, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», місцезнаходження якого: 03142, м. Київ, вул. Заболотного, буд. 150, корпус А, офіс 25 (свідоцтво від 15.03.2013 про реєстрацію постійного діючого третейського суду, видане Держаною реєстраційною службою України), згідно з регламентом зазначеного третейського суду, який є невід'ємною частиною даної третейської угоди та знаходиться у відкритому доступі на сайті суду http://arbitrate.com.ua/; спір розглядається одноособово суддею, призначеним головою Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» з списку суддів, що знаходиться у відкритому доступі на сайті вказаного суду http://arbitrate.com.ua/; при цьому, сторони Договору застави підтверджують, що вони ознайомлені з регламентом Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України», добре розуміють положення цього регламенту; сторони домовились, що рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Союз інвесторів України» є остаточними і обов'язковими з дати його винесення; умови Договору застави, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди; місце і дата укладення третейської угоди відповідають місцю і даті укладення Договору застави (пункт 9.5 Договору застави).

Позивач мотивує позовні вимоги тим, що:

- 03.10.2013 загальні збори Товариства вирішували питання щодо повноважень посадових осіб позивача та ухвалили: встановити обов'язкове погодження умов третейських угод (третейських застережень) із загальними зборами; заборонити директору Товариства укладати третейські угоди (третейські застереження) без попереднього погодження на такі дії із загальними зборами;

- Договір застави підписано ОСОБА_4, який діяв на підстав довіреності від 13.05.2014, посвідченої приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу за реєстровим № 763;

- разом з тим, укладення спірного третейського застереження із загальними зборами погоджено не було;

- отже, третейська угода має бути визнана недійсною у зв'язку із відсутністю у особи, яка її уклала зі сторони позивача, повноважень на такі дії.

Разом з тим, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що третейське застереження відповідає вимогам чинного законодавства України, загальними зборами Товариства було погоджено укладення третейської угоди, а тому відсутні підстави для визнання її недійсною.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Відповідно до частин першої - другої статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про третейські суди» (далі - Закон) третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Частиною першою статті 5 Закону встановлено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Згідно з частинами першою, четвертою - сьомою статті 12 Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує.

Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди.

Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Разом з тим, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.01.2008 № 1-рп/2008, гарантуючи судовий захист з боку держави, Основний Закон України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене.

Одним із способів реалізації права кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних та господарських правовідносин є звернення до третейського суду (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України у справі про виконання рішень третейських судів від 24.02.2004 № 3-рп/2004). Відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 Цивільного процесуального кодексу України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону).

Аналіз вказаних правових норм свідчить про те, що предметом третейської угоди може бути не лише спір, який існує на момент укладення такої угоди, а й будь-які спори, які виникатимуть між сторонами договору в майбутньому та передбачені третейською угодою.

Такої ж правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові від 08.04.2015 зі справи № 3-37гс15.

Отже, зі змісту Договору застави, зокрема, його пункту 9.5 вбачається, що третейське застереження відповідає вимогам статті 12 Закону.

Що ж до тверджень позивача стосовно того, що був відсутній дозвіл загальних зборів Товариства на укладення спірного правочину, то слід вказати таке.

До матеріалів справи долучено протокол загальних зборів від 06.06.2014 № 10/06/14, з якого чітко вбачається, що загальні збори погодили проект Договору застави, у тому числі і третейське застереження, викладене у пункті 9.5 Договору застави.

Таким чином, спірна третейська угода була укладена за наявності відповідного погодження загальними зборами Товариства, а тому підстав для визнання її недійсною немає.

Крім того, зі змісту довіреності від 13.05.2014 № 763 вбачається, що ОСОБА_4, який підписував Договір застави зі сторони позивача, було надано повноваження, в тому числі, і на укладення договорів застави.

Отже, Договір застави було підписано уповноваженою на це особою, яка мала на момент укладення спірного правочину необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 24.03.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук