ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27.03.2017 Справа № 905/82/17

Господарський суд Донецької області у складі судді Мельниченко Ю.С., при секретарі судового засідання Щитовій Л.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекція», м.Словянськ, Донецька область

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекція Нова», м. Словянськ, Донецька область

про визнання договору оренди б/н від 15.04.2016р. недійсним, -

За участю представників сторін:

від позивача: представник не зявився.

від відповідача: представник не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекція», м.Словянськ, Донецька область звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профдезинфекція Нова», м.Словянськ, Донецька область про визнання договору оренди б/н від 15.04.2016р. недійсним.

Ухвалою суду від 16.01.2017р. за вказаним позовом порушено провадження у справі та призначено судове засідання на 24.01.2017р. Розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою суду від 16.02.2017р. у звязку з задоволенням відповідного клопотання позивача, строк розгляду справи було продовжено на 15 днів до 26.03.2017р. та відкладено на 21.03.2017р.

Ухвалою суду від 21.03.2017р. розгляд справи відкладено на 27.03.2017р.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при укладанні між позивачем та відповідачем договору оренди від 15.04.2016р. директор позивача ОСОБА_1 перевищила надані їй Статутом ТОВ «ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ» повноваження. Укладений договір оренди від 15.04.2016р. суперечить інтересам позивача, оскільки розмір орендної плати, встановлений в договорі, є заниженим. Обєкти оренди (приміщення та майно, що знаходиться у вказаних приміщеннях) позивачу потрібні для використання в господарській діяльності підприємства, а інших приміщень та обладнання підприємство не має.

Нормативно позовні вимоги обґрунтовані ст.ст. 92, 203, 215 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173-175, 193 Господарського кодексу України.

23.01.2017р. через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що з позовом не згоден, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав: з дати укладання договору (15.04.2016р.) і до початку серпня 2016 жодних претензій до орендаря (відповідача) не надходило, орендна плата сплачувалась орендарем (відповідачем) своєчасно та в повному обсязі та приймалась позивачем, від пропозиції позивача про розірвання договору оренди відповідач відмовився з посиланням на ст. 629 та ч. 1 ст. 651 ЦК України, відповідно до яких договір є обовязковим до виконання сторонами і може бути розірваний лише за взаємною згодою, якщо інше не встановлено договором або законом. Також в обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначив, що при укладанні спірного договору директор позивача ОСОБА_1 не перевищувала надані Статутом ТОВ ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ повноваження, оскільки розмір орендної плати не перевищує 50000,00 грн. ані за місяць, ані за весь строк дії договору, балансова вартість переданого в оренду майна складає 31987,91 грн., що відображено в бухгалтерському обліку підприємства, і також не перевищує вказану суму. Відповідач наполягає, що статутом позивача не передбачено попереднього погодження окремих правочинів загальними зборами товариства або їх наступного затвердження. Посилання позивача на порушення ч.3 ст. 238 Цивільного кодексу України відповідач вважає безпідставними, оскільки представник позивача ОСОБА_1 не укладала договору ані у власних інтересах, сама з собою як стороною, ані в інтересах відповідача, тобто не представляла орендаря у цьому правочину його представником був ОСОБА_2, діючий на підставі довіреності. Отже спірний договір, відповідач вважає укладеним без порушень законодавства та Статуту позивача. Крім того, відповідач зазначає, що на момент укладання договору оренди у ТОВ ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ склалося несприятливе фінансове становище, підприємство не мало коштів для утримання власних основних засобів і не використовувало їх у своїй діяльності. Орендну плату відповідач не вважає заниженою через низьку ринкову вартість обєкта оренди, а представлений позивачем звіт ТОВ «ІНЖИНІРІНГОВИЙ ЦЕНТР «ЕКСКОН» про оцінку ринкової вартості нежитлових вбудованих приміщень, площею 39, 1 м2, які розташовані за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Свободи, б. 12 станом на 03.10.2016р. вважає таким, що не відповідає дійсності.

15.02.2017р. на адресу господарського суду Донецької області від позивача надійшли пояснення на відзив, в яких позивач наполягав на тому, що 15.04.2016р. було укладено два договори оренди між сторонами: договір оренди автомобіля та договір оренди приміщення, вартість яких сукупно складає 74747,00грн., отже за думкою позивача колишній директор позивача ОСОБА_1 перевищила надані їй статутом ТОВ ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ повноваження. Позивач наполягає, що зміст договору суперечить ст. 284 Господарського кодексу України, спірний договір оренди укладено внаслідок зловмисної домовленості представників сторін, та у відповідності до ч.1 ст. 232 Цивільного кодексу України просить визнати договір оренди від 15 квітня 2016 року недійсним. Копія договору оренди автомобіля від 15.04.2016р. долучена позивачем до зазначених пояснень.

17.03.2017р. через канцелярію суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких відповідач наполягав, що сукупна вартість договору оренди автомобіля від 15.04.2016р. та договору оренди приміщення від 15.04.2016р. складає 35000,00грн., п. 5.5. спірного договору оренди нежитлового приміщення від 15.04.2016р. передбачено, що вартість комунальних послуг не входить до орендної плати, тобто директор ОСОБА_1 не перевищила надані їй статутом ТОВ ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ повноваження, відсутність в спірному договорі відновної вартості орендованого майна не впливає на дійсність договору, а тому просить відмовити з задоволенні позовних вимог.

Позивач в судове засідання не зявився. 20.03.2017р. на адресу господарського суду Донецької області надійшла заява, в якій позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, 23.03.2017р. відповідач через канцелярію суду надав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі за наявними в матеріалах справ доказами.

За змістом правової позиції Вищого господарського суду України, викладеної в п.3.9.2 постанови №18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. При цьому неявка у судове засідання однієї з сторін, належним чином повідомленої про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 ГПК України (п.3.12 постанови).

Перед початком розгляду справи по суті представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані суду докази в порядку ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВСТАНОВИВ:

15.04.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФДЕЗИНФЕКЦІЯ» (далі орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОФДЕЗІНФЕКЦІЯ НОВА» (далі - орендар) був укладений договір оренди (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору цим договором регулюються правовідносини, повязані із переданням орендодавцем орендареві у строкове платне користування приміщення для розміщення офісу та лабораторії (надалі іменується «приміщення, що орендується»):

Адреса будинку, в якому знаходиться приміщення, що орендується: 84100, Україна, Донецька область, місто Словянськ, вулиця Свободи, будинок 12 (п. 1.1.2.).

Згідно п. 1.1.3. договору загальна площа приміщення, що орендується: 39,1 кв.м.

Відповідно до п. 1.1.4. договору за цим договором передаються в оренду наступні приміщення в будівлі, позначеної в інвентаризаційній справі № 463 під літерою А-4:

- приміщення, яке позначено в інвентаризаційній справі під № 78, поверх 4, площею 8,7 кв.м., для розміщення офісу;

- приміщення, яке позначено в інвентаризаційній справі під № 77, поверх 4, площею 15,2 кв.м. для розміщення офісу;

- приміщення, яке позначено в інвентаризаційній справі під № 76, поверх 4, площею 15,2 кв.м. для розміщення лабораторії.

Відповідно до п. 1.2. договору в оренду за цим договором також здається наступне майно, яке знаходиться у приміщенні, що орендується (надалі іменується «майно»): стіл двотумбовий коричневого кольору у кількості 1 одиниця; стіл 2-тумбовий жовтого кольору у кількості 1 одиниця; шафа купе коричневого кольору у кількості 1 одиниці; крісло керівника коричневого кольору у кількості 1 одиниця; стілець із шкірозамінника чорного кольору у кількості 1 одиниця; стілець чорного кольору у кількості 1 одиниця; принтер «CANON» LBP 60250 у кількості 1 одиниця; холодильник Indesit ST 167, білого кольору у кількості 1 одиниці; шафи для спецодягу, деревяні, світло-коричневого кольору у кількості 3 одиниці; ваги циферблатні, скляні у кількості 1 одиниця; відеорегістратор texer у кількості 1 одиниця.

Згідно п. 3.3. договору передання приміщення, що орендується, і майна здійснюється за актом приймання-передачі, що підписується сторонами та скріплюється їх печатками.

Строк орендного користування складає 35 місяців з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом приймання-передачі (п. 4.1. договору).

Відповідно до п. 5.1. договору розмір орендної плати за приміщення, що орендується, складає з урахуванням її індексації 700,00 (сімсот) грн. за кожен місяць орендного користування за цим договором.

Орендна плата сплачується в безготівковому порядку на поточний рахунок орендодавця не пізніше 30 числа кожного поточного місяця (п.5.1. договору).

Розділом 8 визначено порядок повернення обєкту оренди.

Відповідно до п. 10.2. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 10.2. цього договору.

Якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, які оформлюються додатковою угодою до цього договору (п. 10.5. договору).

Згідно п. 10.6. договору зміни у цей договір набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному в Україні законодавстві.

Якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним в Україні законодавством, цей договір може бути розірваний тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору (п. 10.7. договору).

Відповідно до п. 11.1. договору усі правовідносини, що виникають з цього договору або повязані із ним, у тому числі повязані із дійсністю, укладенням, виконанням, зміною та припиненням цього договору, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення договору, регулюється цим договором та відповідними нормами чинного в Україні законодавства. До вищезазначених правовідносин можуть бути застосовані звичаї ділового обороту на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

З боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ» (орендодавець) договір підписаний директором ОСОБА_1, з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФДЕЗІНФЕКЦІЯ НОВА» ОСОБА_2 , що діє за довіреністю №1 від 06.04.2016р.

В матеріалах справи наявна довіреність №1 від 06.04.2016р., відповідно до якої Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОФДЕЗІНФЕКЦІЯ НОВА» в особі директора ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 діяти від імені товариства з правом підпису договорів.

Згідно акту приймання-передачі приміщень, майна за договором оренди нежитлового приміщення № 1 від 15.04.2016р. предмет оренди був переданий відповідачу, в акті зазначено, що передане майно має дефекти: в кріслі керівника погано закріплені підлокітники, потертість, зламано колесико на стойці; у шафі купе відсутня помякшувальна смужка; у принтері CANON зламаний барабан у картриджі.

Згідно протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ від 08.07.2016р. звільнено з посади директора ОСОБА_1 та призначено на посаду директора ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи, листом № 4 від 01.08.2016р. позивач звернувся до відповідача з пропозицією внести зміни в п. 5.1. договору б/н від 15.04.2016р. та встановити орендну плату в сумі 7820 грн. в місяць з 05.08.2016р.

Листом № 2 від 10.08.2016р. відповідач відмовився від перегляду розміру орендної плати, встановленої договором від 15.04.2016р., та повідомив про намір виконувати його належним чином до закінчення строку його дії.

В подальшому, листом від 05.10.2016р. № 30 позивач звернувся до відповідача з пропозицією розірвати договір оренди приміщення.

Листом №19 від 17.10.2016 відповідач відмовився від пропозиції розірвати договір.

За твердженням позивача, договір оренди укладено з порушенням Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ» та всупереч інтересів підприємства, у зв`язку з чим позивач звернувся до господарського суду з вимогами про визнання договору оренди недійсним.

Проаналізувавши надані сторонами судового процесу докази та пояснення, дослідивши та зясувавши всебічно та у повній мірі обставини справи, з якими закон повязує недійсність договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання договорів недійсними: відповідність договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору, дієздатність сторін за договором, у чому конкретно полягає порушення вільного волевиявлення та не відповідність його внутрішній волі учасника правочину, не спрямованість сторони на реальне настання правових наслідків правочину та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 Цивільного Кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Взаємовідносини між орендодавцем будівлі або іншої капітальної споруди та орендарем регулюються ст.ст. 793 797 Цивільного кодексу України і ст.ст. 283 291 Господарського кодексу України.

У відповідності до ст. 793 Цивільного кодексу України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.

Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 283 Господарського кодексу України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Пунктом 3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними визначено, що у господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами. Вирішуючи спори, пов'язані з представництвом юридичної особи у вчиненні правочинів, господарські суди повинні враховувати таке. Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта. Особа, призначена уповноваженим органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

Відповідно до п. 10.7.4 статуту Товариство з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ, затвердженого загальними зборами учасників протокол № 1 від 20.05.2008, директор має право укладати угоди, що не перевищують 50000,00 грн. з одним контрагентом за один день.

Відповідно до ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Суд зазначає, що укладений договір оренди не передбачає передачу права власності на нього відповідачу, отже вартість договору (угоди) визначається не з ринкової вартості нежитлового приміщення, а з розміру орендних платежів на час дії договору оренди, тобто 700,00 грн. х 35 місяців = 24500,00грн., таким чином, твердження позивача, що укладаючи договір оренди від 15.04.2016р., директор позивача ОСОБА_1 перевищила свої повноваження є помилковим.

Відповідно до ст.797 Цивільного кодексу України плата, яка справляється з наймача будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), складається з плати за користування нею і плати за користування земельною ділянкою.

Твердження позивача, що вартість комунальних послуг включається до загальної вартості договору оренди є помилковим, що підтверджується змістом п.5.5 договору, ст.797 Цивільного кодексу України, а також тим, що відповідач тільки відшкодовує позивачу вартість комунальних послуг, які надаються не орендатором, а комунальними службами. Крім того, на момент укладання договору оренди приміщення неможливо встановити вартість комунальних послуг, що буде сплачена на протязі дії договору оренди.

Отже, загальна сума договору оренди автомобіля від 15.04.2016р. та договору оренди нежитлового приміщення від 15.04.2016р. складає 35000,00 грн. Таким чином, твердження позивача, що укладаючи договір оренди нежитлового приміщення від 15.04.2016р., директор позивача ОСОБА_1 перевищила свої повноваження є помилковим.

Частиною 3 ст. 238 Цивільного кодексу України визначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Вказана норма встановлює заборону на укладення правочину, в якому один представник одночасно виступає від імені декількох контрагентів. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 16.05.2011р. №3-31гс11. При цьому спірний договір оренди з боку Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ підписаний директором ОСОБА_1, а з боку Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗІНФЕКЦІЯ НОВА ОСОБА_2, тому суд дійшов висновку, що вказаний договір не суперечить приписам ст.ст. 92, 238 Цивільного кодексу України, а представники сторін уклали договір оренди нежитлового приміщення від 15.04.2016р. у відповідності до наданим їм повноваженням.

Чинним законодавством не передбачена методика розрахунку орендної плати нерухомого майна, що не перебуває в державній та комунальній власності. Пунктом третім частини першої статті 3 Цивільного кодексу України однією з загальних засад цивільного законодавства визначено свободу договору.

Зміст цього поняття розкрито статтею 627 Цивільного кодексу України, відповідно до правових приписів якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною четвертою ст.179 Господарського кодексу України передбачено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Сторони (позивач та відповідач) погодили текст та приступили до виконання взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору. Відповідач виконує умови договору оренди та своєчасно сплачує оренду плату у встановленому розмірі, а позивач приймає оренду плату на протязі всього терміну дії договору.

Твердження позивача, що розмір орендної плати, встановлений в договорі оренди від 15.04.2016р. є заниженим, не відповідає економічним інтересам орендодавця, не підтверджений документально та не є підставою недійсності правочину на підставі наступного.

Так, чинне законодавство не визначає можливості визнання недійсними договорів з причин економічної недоцільності їх укладення для однієї з договірних сторін та заниженої вартості орендної плати. Так, згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Неотримання прибутку в результаті господарської операції є ризиком підприємницької діяльності кожного господарюючого суб'єкта.

Стан приміщень задовільний, майно, що знаходиться в ньому, має певні дефекти, що відображено в акті-приймання передачі приміщення від 15.04.2016р., та не спростовано сторонами.

Крім того, при укладенні спірного договору сторони діяли вільно; відсутні будь-які фактичні дані, які б свідчили про спричинення впливу на волевиявлення будь-якої із сторін.

Факт збитків у позивача у звязку з укладеним договором оренди від 15.04. 2016р. позивачем не підтверджений.

Відповідно до ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Пунктом 3.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановлено, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Отже, позивачем не доведено у встановленому порядку наявності обставин, які б свідчили про існування зловмисної домовленості у розумінні ст. 232 ЦК України, оскільки представником не може вважатися орган юридичної особи (директор позивача), який є виконавчим органом юридичної особи та не підпадає під поняття представника, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи.

Вказане дає підстави вважати, що доводи позивача щодо укладення спірного договору внаслідок зловмисної домовленості є безпідставними.

Відсутність в договорі оренди всупереч вимогам ст. 284 Господарського кодексу України відновленої вартості майна, що надано в оренду з урахуванням її індексації не є підставою недійсності договору на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 284 Господарського кодексу України істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року №9 зазначено, що судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Статтею 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами (правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 25.06.2011 №3-58гс11).

Як свідчать наявні в матеріалах справи платіжні документи, вже під час повноважень нового директора позивач приймав від відповідача кошти за оренду нежитлового приміщення за оспорюваним правочином та договором оренди автомобіля від 15.04.2016р., що підтверджується платіжними дорученнями: №10 від 29.04.2016р. на суму 238 грн. 96 коп., № 27 від 31.05.2016р. на суму 1261 грн. 04 коп., № 43 від 30.06.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп., № 62 (#247154474) від 29.07.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп., № 80 від 30.08.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп., № 101 від 30.09.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп., № 117 від 28.10.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп., № 136 від 30.11.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп. та № 152 від 30.12.2016р. на суму 1000 грн. 00 коп.

Таким чином, факт прийняття від відповідача коштів згідно договору оренди позивачем не заперечується, отже позивач фактично прийняв до виконання оспорюваний правочин.

Інші пояснення та заперечення сторін не впливають на вирішення спору по суті та не спростовують висновків суду по цій справі.

Таким чином, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для визнання договору оренди від 15.04.2016р. недійсним.

Приймаючи до уваги викладені вище обставини, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ, м. Словянськ суд відмовляє.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Зважаючи на викладені обставини, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись ст.3, ч. 1 ст. 92, ст. ст. 203, 204, 215, 216, 232, ч. 3 ст. 238, 283-291, 627, 628, 638, ч. 1 ст. 759, ст.ст. 762, 792, 793, 797 Цивільного кодексу України; ст. ст. 179, 180, 283, ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України, ст.ст.1 -3, 4, 42-47, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗИНФЕКЦИЯ, м.Словянськ, Донецька область до Товариства з обмеженою відповідальністю ПРОФДЕЗІНФЕКЦІЯ НОВА, м. Словянськ, Донецька область про визнання недійсним договору оренди від 15.04.2016р. - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним господарським судом, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду подається через місцевий господарський суд, який розглянув справу, протягом десяти днів. У разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення.

У судовому засіданні 27.03.2017р. проголошено та підписано вступну та резолютивну частину рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 31.03.2017р.

Суддя Ю.С. Мельниченко