ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 березня 2017 р. Справа № 902/177/17

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Кам'янець-Подільський, Хмельницька область

до: Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор", м.Вінниця

про стягнення 51 977 грн 60 коп.

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 09.03.2016 р., паспорт серії НОМЕР_2 виданий Чортківським РВ УМВС України в Тернопільській області 17.06.1998 р.

Шпак Артем Павлович, договір про надання правової допомоги № 23/12 від 23.12.2016 р., посвідчення адвоката № 803 від 22.08.2012 р.

відповідача: не з'явився.

В С Т А Н О В И В :

Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 заявлено позов до Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" про стягнення 51 977 грн 60 коп., з яких 8 963 грн 08 коп. - 3 % річних та 43 014 грн 52 коп. інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 20.02.2017 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/177/17 та призначено до розгляду на 30.03.2017 р.

28.03.2017 р. на електронну адресу суду від позивача надійшов супровідний лист від 27.03.2017 р. з доданою до нього довідкою щодо руху коштів по взаєморозрахунках з відповідачем за період з 01.12.2012 р. по 29.03.2017 р. та довідкою про наявні поточні рахунки в банківських установах від 24.03.2017 р.

30.03.2017 р. позивачем подано до суду письмові пояснення по справі від 30.03.2017 р. в яких останнім зазначено, що 26.05.2016 р. та 15.06.2016 р. з ПАТ "Уманьавтодор" на користь ФОП ОСОБА_1 стягнуто відділом ДВС суму боргу у розмірі 86 грн 18 коп. та 791 грн 32 коп. відповідно, що були зараховані в рахунок погашення основного боргу (встановленого рішенням Господарського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. у справі № 925/1669/15).

На підтвердження викладених в поясненні обставин, позивачем додано до нього виписки по рахунку ФОП ОСОБА_1

Відповідач правом участі в судовому засіданні не скористався, пояснень щодо обставин викладених в позові та визначених судом документів не надав, хоча про дату, час і місце розгляду справи останній повідомлявся належним чином - ухвалою суду від 20.02.2017 р., яка отримана ним про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення за № 460.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, відповідач своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористався, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

Розглянувши подані документи і матеріали даної справи та матеріали справ № 925/1669/15 та № 902/149/16, заслухавши пояснення представників позивача, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

01.05.2012 р. між Відкритим акціонерним товариством "Уманьавтодор" правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Уманьавтодор" (Підприємство, Відповідач) та приватним підприємцем ОСОБА_1 (Виконавець, Позивач) укладено договір № 21 про надання транспортних послуг (Договір), розділом 1 якого сторонами погоджено предмет договору, - Виконавець надає послуги автосамоскидів, а Підприємство приймає послуги та розраховується за них.

Умовами п. 2.1. Договору сторонами передбачено вартість перевезення вантажів автомобілями - самоскидами за один тонно-кілометр (в т.ч. ПДВ) з урахуванням паливо-мастильних матеріалів становить:1км.- 2,10 грн.; 2 км - 1,81 грн; 3 км - 1,63 грн; 4 км - 1,59 грн; 5 км - 1,50 грн; 6 км - 10 км-1,19 грн; 11 км-20-км- 0,98 грн; 21 км - 50 км - 0,90 грн; 51 км - 100 км - 0,84 грн; 101 км - 150 км - 0,81 грн; більше 150 км 0,80 грн.

Згідно із п. 2.2. Договору вартість дизельного пального, яке враховане у вартості експлуатації машин складає: за 1 л - 10,50 грн. ( в т.ч. ПДВ).

Пунктом 4.1. Договору сторонами погоджено розрахунки і платежі, де зокрема Підприємство проводить розрахунки за отримані послуги на підставі товарно-транспортних накладних та рахунків на оплату, підписаних уповноваженими представниками при умові надходження коштів від Замовника за виконані роботи. Рахунки на оплату представляє Виконавець для підприємства щомісячно не пізніше 6-го числа слідуючого місяця за звітним та не пізніше 6 січня 2013 року за останній місяць поточного року.

В разі несвоєчасності здачі рахунків на оплату послуг автоперевезенням (пізніше 6 числа):

- виконавець сплачує пеню в двократному розмірі ставки НБУ за кожний день після строку здачі;

- оплата несвоєчасно зданих рахунків буде здійснюватись через 6 місяців, при умові наявності коштів на рахунку підприємства;

- виконавець компенсує збитки, які несе Підприємство в разі несвоєчасності відображення витрат в податкові звітності.

Позивачем на виконання умов Договору у період з травня по жовтень 2012 р. надано послуги автосамоскидів, що зокрема стверджується відповідними актами здачі-приймання робіт, які обопільно підписані та скріплені печатками сторін:

- актом № ОУ-0000001 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.05.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 37103,08 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000002 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25.05.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 58453,01 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000003 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.05.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 25470,05 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000004 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.05.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 52692,22 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000007 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25.06.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 57722,23 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000008 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.07.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 55591,85 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000009 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 29.06.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 44737,97 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000010 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 27.07.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 48871,58 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000011 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 27.06.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 33926,29 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000013 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 26.07.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 57468,73 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000014 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 25.07.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 42027,58 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000020 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 28.09.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 32004,84 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000022 здачі-прийняття робіт ( надання послуг) від 26.10.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 20213,27 грн, в тому рахунку ПДВ;

- актом № ОУ-0000023 здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 31.10.2012 р. на загальну вартість робіт ( послуг) 59031,55 грн, в тому рахунку ПДВ.

Крім того, позивачем у вересні 2012 р. надано послуги на 34997,53 грн, що стверджується товарно-транспортною накладною за вересень 2012 р., яка обопільно підписана між сторонами, скріплена печаткою останніх та податковою накладною від 27.09.2012 р. № 1.

З врахуванням викладеного всього позивачем надано послуг на загальну суму 660 311,96 грн, що зокрема стверджується обопільно підписаними актами здачі - приймання робіт, первинною документацією, а саме податковими накладними та товарно-транспортними накладними.

Натомість, Відповідачем частково здійснено проплату за надані послуги позивачем, а саме в розмірі 80 000,00 грн, що зокрема стверджується платіжним дорученням № 3370 від 12.10.2012 р. на загальну суму 30000,00 грн та платіжним дорученням № 1551 від 12.06.2012 р. на загальну суму 50000,00 грн.

В тому рахунку, відповідачем здійснено частину розрахунків у вигляді паливно-мастильних матеріалів, які публічне акціонерне товариства "Уманьавтодор" поставило позивачу згідно видаткових накладних паливно-мастильні матеріали на загальну суму 201663,00 грн, що зокрема стверджується видатковими накладними, а саме:

- видатковою накладною № 54 від 20.05.2012 р. на загальну суму 28350,00 грн;

- видатковою накладною № 40 від 09.05.2012 р. на загальну суму 4368,00 грн;

- видатковою накладною № 63 від 30.05.2012 р. на загальну суму 19845,00 грн;

- видатковою накладною № 123 від 29.06.2012 р. на загальну суму 7875,00 грн;

- видатковою накладною № 89 від 09.06.2012 р. на загальну суму 16905,00 грн;

- видатковою накладною № 111 від 20.06.2012 р. на загальну суму17220,00 грн;

- видатковою накладною № 176 від 20.07.2012 р. на загальну суму 10815,00 грн;

- видатковою накладною № 220 від 30.07.2012 р. на загальну суму 11550,00 грн;

- видатковою накладною № 203 від 30.07.2012 року на загальну суму 18900,00 грн;

- видатковою накладною № 158 від 10.07.2012 р. на загальну суму 22890,00 грн;

- видатковою накладною №322 від 28.09.2012 р. на загальну суму 12705,00 грн;

- видатковою накладною №300 від 20.09.2012 р. на загальну суму 13335,00 грн;

- видатковою накладною № 336 від 20.10.2012 р. на загальну суму 5565,00 грн;

- видатковою накладною № 328 від 09.10.2012 р. на загальну суму 11340,00 грн.

Суд приймає до уваги те, що обставини відносно укладення між сторонами договору про надання транспортних послуг № 21 від 01.05.2012 р., його виконання (надання послуг, підписання актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), видаткових накладних тощо), наявності боргу відповідача встановлено рішенням Господарського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. у справі № 925/1669/15, яким позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" задоволено повністю, стягнуто з відповідача 378 648 грн 96 коп. заборгованості; 15 000 грн витрат на правову допомогу; 5 679 грн 73 коп. витрат зі сплати судового збору (а.с. 12-20, т. 1).

Дане рішення в силу ст. 35 ГПК України є преюдиціальним для розгляду цієї справи, у тому числі й в частині підтвердження наявності заборгованості відповідача за вказаний період, виходячи із якої позивач нараховано 3% річних та інфляційні втрати.

Крім того, рішенням Господарського суду Вінницької області від 29.03.2016 р. у справі № 902/149/16 позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" про стягнення 593 072 грн 71 коп. задоволено в сумі 333 932 грн 71 коп., з яких 305 020 грн 53 коп.- інфляційних втрат, 28 912 грн 18 коп. - 3% річних за період прострочення з 15.08.2013 р. по 29.02.2016 р., 5 009 грн.- судових витрат на судовий збір та 10 000 грн.- витрат на правову допомогу адвоката (а.с.. 21-29, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Господарського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. у справі № 925/1669/15 відповідачем повністю виконано 13.12.2016 р., що стверджується наявним в матеріалах довідкою по дебетових та кредитових операціях позивача з 14.01.2016 р. по 30.06.2016 р. та довідкою щодо руху коштів по взаєморозрахунках з відповідачем за період з 01.11.2016 р. по 24.03.2017 р.

Невиконання відповідачем належним чином свого зобов'язання по виконанню договору про надання транспортних послуг № 21 від 01.05.2012 р. та рішення суду від 03.12.2015 р. у справі № 925/1669/15, яке набрало законної сили 21.12.2015 р. спонукало позивача звернутись з позовом до суду про стягнення з відповідача 8 963 грн 08 коп. - 3 % річних за період з 01.03.2016 р. по 13.12.2016 р. та 43 014 грн 52 коп. інфляційних втрат за період з 01.03.2016 р. по 13.12.2016 р.

З врахуванням встановлених обставин суд надаючи оцінку доводам позивача в сукупності із аналізом фактичних обставин спору дійшов наступних висновків щодо заявленого позову.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини, інші юридичні факти, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Беручи до уваги зміст договору укладеного між сторонами, характер взятих на себе сторонами зобов'язань, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору про надання послуг, регулювання яких здійснюється в главі 63 "Послуги. Загальні положення", ст.ст.901-907 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Непроведення відповідачем оплати за надані йому послуги за договором про надання транспортних послуг № 21 від 01.05.2012 р. стало підставою для задоволення рішенням суду від 03.12.2015 р. по справі № 925/1669/15 позовних вимог позивача про стягнення грошових коштів за неналежне виконання зобов'язання по оплаті наданих послуг.

Крім того, рішення Господарського суду Вінницької області від 29.03.2016 р. у справі № 902/149/16 з Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор" на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 стягнуто 305 020 грн 53 коп. - інфляційних втрат та 28 912 грн 18 коп. - 3% річних за період прострочення з 15.08.2013 р. по 29.02.2016 р.

Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як вбачається з матеріалів справи, рішення господарського суду Вінницької області від 03.12.2015 р. у справі № 925/1669/15 відповідачем виконано 13.12.2016 р.

Частиною 1 статті 598 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з приписами частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін вказаного договору та не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України.

Вказана правова позиція відображена в постановах Верховного Суду України від 14.11.2011 р. у справі № 3-116гс11, від 23.01.2012 р. у справі № 3-142гс11.

Аналогічні положення висвітлені в п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" в якій зазначено, що саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають вимогам чинного законодавства.

В той же час, детально досліджуючи наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, суд встановив наявність помилок при зазначенні періодів нарахування останніх.

Зокрема, позивачем при зазначенні періодів нарахування 3 % річних та інфляційних втрат не враховано здійснені відповідачем часткові проплати (26.05.2016 р. та 15.06.2016 р.) та помилково включено у період прострочення заборгованості останній день (13.12.2016 р.), у який відбувалася проплата.

Враховуючи положення п.п.1.4, 1.9 викладеної вище постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою та день у який відбувається оплата заборгованості не вважається днем прострочення заборгованості.

В розрахунку інфляційних втрат судом виявлено помилку, яка також полягає у невірному визначенні кінцевої суми, яка спричинена хибною методикою обрахунку інфляційних втрат.

Так, з розрахунку інфляційних втрат долученої до позовної заяви вбачається, що позивачем здійснювалось нарахування інфляційних втрат включно із груднем 2016 року.

Суд зауважує, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п.3.1, 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

З огляду на вказане вище, а також приймаючи до уваги те, що згідно із наданої позивачем довідки по операціях за договором заборгованість була погашена відповідачем повністю 13.12.2016 р. суд приходить до переконливого висновку про відсутність підстав для нарахування інфляційних втрат заборгованість відповідача за грудень 2016 року.

Тому, суд самостійно здійснив обрахунок 3% річних та інфляційних втрат.

Таким чином вірними є наступні періоди нарахування 3 % річних та інфляційних втрат: з 01.03.2016 р. по 25.05.2016 р. - 3% річних (сума заборгованості 378648 грн 96 коп.) та з 01.03.2016 р. по 30.04.2016 р. - інфляційні втрати (сума заборгованості 378648 грн 96 коп.); з 26.05.2016 р. по 14.06.2016 р. - 3% річних (сума заборгованості 37856278 грн 78 коп.) та з 01.05.2016 р. по 31.05.2016 р. - інфляційні втрати (сума заборгованості 37856278 грн 78 коп.); з 15.06.2016 р. по 12.12.2016 р. - 3 % річних (сума заборгованості 377771 грн 46 коп.) та з 01.06.2016 р. по 30.11.2016 р. - інфляційні втрати (сума заборгованості 377771 грн 46 коп.).

При перерахунку за допомогою інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" калькулятора сум 3 % річних та інфляційних втрат з врахуванням допущених позивачем помилок судом отримано 8 894 грн 39 коп. - 3 % річних та 39 823 грн 97 коп. інфляційних втрат, які в сукупності є меншими ніж ті, які заявлені позивачем (8 963 грн 08 коп. - 3 % річних та 43 014 грн 52 коп. інфляційних втрат), а тому решта заявлених позивачем до стягнення 68 грн. 69 коп. 3 % річних та 3 190 грн 55 коп. інфляційних втрат задоволенню судом не підлягають.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів).

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо часткової відмови в стягненні 3 % річних та інфляційних втрат.

Також при прийнятті рішення судом розглянуто вимоги про стягнення 5 000 грн витрат на послуги адвоката за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

З пункту 6.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вбачається, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Виходячи з викладеного, відшкодування витрат пов'язаних з оплатою послуг адвоката з надання правової допомоги можливе при сукупності наступних підстав: послуги повинні надаватись адвокатом (адвокатським бюро, колегією, фірмою, конторою чи іншими адвокатськими об'єднаннями); реальної оплати таких послуг до прийняття рішення у справі та підтвердження цієї оплати відповідними фінансовими документами.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 ГПК у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами. Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в ст. 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", де зазначено, що адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно ст.30 вказаного Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як вбачається із матеріалів справи 23.12.2016 р. між адвокатом Шпак А.П., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 803 від 22.08.2012 р. та ФОП ОСОБА_1 укладено договір № 23/12 про надання правової допомоги відповідно до п. 1.1 якого адвокат зобов'язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями Клієнт.

Згідно із п. 1.2. Договору адвокат приймає на себе обов'язки представляти права і законні інтереси клієнта в суді та усіх державних та недержавних установах та організаціях, здійснювати професійну діяльність адвоката згідно з умовами цього договору з усіма правами представника, які передбачені Цивільним процесуальним кодексом України, Господарським процесуальним кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Кримінальний кодексом України та іншими Законами.

Відповідно до п.1.3. Договору клієнт відповідно до цього договору доручає Адвокату: зібрати пакет документів для підготовки позовної заяви та підготовки і направлення до суду позовної заяви про стягнення з ПАТ "Уманьавтодор" інфляційних втрат та 3 % річних; підписувати від імені клієнта позовні заяви та надавати консультативні послуги під час підготовки справи, розгляду справи господарським судом; отримувати будь які документи з метою виконання завдання клієнта; виступати від імені клієнта у судовому засіданні та користуватися усіма процесуальним правами сторони під час судового розгляду справи.

Відповідно до п. 4.1. Договору на визначення розміру гонорару адвоката впливають строки та результати вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень клієнта. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розмірі гонорару.

У п. 4.2. Договору сторонами погоджено, що гонорар адвоката згідно даного договору (збирання документів, підготовки позову, консультативні послуги під час підготовки справи та участь у засіданнях господарського суду) становить 5 000 грн, і сплачується клієнтом готівкою у день підписання даного договору та поверненню не підлягає.

Також суду надано квитанцію до прибуткового касового ордеру № 23/12/16 від 23.12.2016 р. та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 803 від 22.08.2012 року видане Шпаком А.П.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача по відшкодуванню витрат на оплату послуг адвоката є правомірними.

Однак при розподілі витрат на оплату послуг адвоката суд звертає увагу на п.6.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якому вказано, що вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

В п.11 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.12.2007 р. № 01-8/973 "Про деякі питання практики застосування у вирішенні спорів окремих норм процесуального права" наголошується на тому, що при визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

У постанові Верховного Суду України від 03.02.2004 р. № 04/079 зі справи № 36/207 також наголошується на необхідності обґрунтування у розгляді справи витрат на оплату адвоката.

Враховуючи викладене вище в сукупності суд дійшов висновку про обмеження розміру суми, яка підлягає сплаті за послуги адвоката до 2 000 грн 00 коп. з огляду на розумну необхідність відповідних судових витрат для даної справи.

При цьому судом взято до уваги ціну позову, нескладність справи (стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у зв"язку з невиконанням договору про надання транспортних послуг № 21 від 01.05.2012 р. та рішення суду від 03.12.2015 р. у справі № 925/1669/15), не співрозмірність розміру ціни позову (стягнення 51 977 грн 60 коп.) у порівнянні із заявленою позивачем сумою відшкодування витрат на правову допомогу, допущення помилок при розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат, участь адвоката лише в одному судовому засіданні та допущення ним арифметичних помилок в розрахунках тощо.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

30.03.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Уманьавтодор", вул.600-річчя, 17, м.Вінниця, 21021 (ідентифікаційний код - 14196857) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) - 8 894 грн 39 коп. - 3 % річних, 39 823 грн 97 коп. інфляційних втрат, 1 499 грн 67 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору, 2 000 грн 00 коп. відшкодування витрат на оплату послуг адвоката.

3. У стягненні 68 грн. 69 коп. - 3 % річних та 3 190 грн 55 коп. інфляційних втрат відмовити.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 04 квітня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук.2 прим.:

1 - до справи.

2 - відповідачу - вул. 600-річчя, буд. 17, м. Вінниця, 21021.