номер провадження справи 17/5/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017 Справа № 908/3513/16

за позовом: державного підприємства "Дніпровське", 69013, м. Запоріжжя, вул. Незалежності, 13

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про визнання договору зберігання припиненим

суддя Корсун Віталій Леонідович

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2, довіреність від 02.06.15 № 1303

СУТЬ СПОРУ:

28.12.16 до господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява державного підприємства "Дніпровське" (ДП "Дніпровське") до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (ФОП ОСОБА_1) про визнання договору зберігання від 30.12.05 № 2-У припиненим.

28.12.16, 29.12.16 та 30.12.16 розподіл позовної заяви автоматизованою системою документообігу не відбувався у зв'язку з відсутність потрібної кількості суддів для розподілу справи.

03.01.17 протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями вказаний вище позов передано на розгляд судді Корсуну В.Л.

Ухвалою від 03.01.17 судом порушено провадження у справі № 908/3513/16, якій присвоєно № провадження 17/5/17, судове засідання призначено на 15.02.17.

Ухвалою від 15.02.17 судом продовжено строк вирішення спору на 15 днів - до 20.03.17, розгляд справи відкладено на 20.03.17.

За клопотанням представника відповідача розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

У засіданні суду 20.03.17, на підставі ст. ст. 821, 85 ГПК України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Представнику відповідача повідомлено про час виготовлення повного рішення.

Позивач свого представника в судові засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце призначеного судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином шляхом направлення на його адресу відповідних ухвал. В позовній заяві від 27.12.16 № 165, позивач просить суд, визнати припиненим договір зберігання від 30.12.05 № 2-У, укладений між Військовим радгоспом "Дніпровський" Міністерства оборони України та фізичною особою-підприємцемя ОСОБА_1.

Відповідач, в особі уповноваженого представника, підтримав свої заперечення викладені у відзиві на позовну заяву від 14.02.17, додаткових поясненнях від 17.02.17 та просить суд припинити провадження у справі № 908/3513/16 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з тим, що між сторонами підписана додаткова угода від 10.10.16 до договору зберігання від 30.12.05 № 2-У та акт приймання-передачі майна про припинення правовідносин між сторонами за договором зберігання від 30.12.05 № 2-У.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представника відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.05 між військовим радгоспом "Дніпровський" Міністерства оборони України (правонаступником якого згідно з п. 1.2 нової редакції статуту ДП "Дніпровське", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 13.08.15 № 323, є Державне підприємство "Дніпровське" (зберігач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (власник) укладений договір зберігання № 2-У.

Відповідно до п. 1.1. договору, власник передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно власника згідно акту приймання-передачі.

Вартість послуг, згідно із п. 3.2 договору, складає 192,00 грн. з ПДВ у місяць.

Пунктами 3.1., 3.3. сторони передбачили фіксацію вихідної (базової) ціни за надані послуги по зберіганню, яка в процесі виконання договору може змінюватися по узгодженню сторін. Послуги зберігання оплачуються шляхом внесення грошових коштів в касу зберігача.

У розділі 4 договору сторонами узгоджений порядок розірвання договору.

Відповідно до п. 4.1. договору, даний договір може бути розірваний по узгодженню сторін. Даний договір може бути розірваний за вимогою зберігача в разі невиконання власником умов даного договору (п. 4.2).

У пункті 7.1 сторони визначили, що даний договір вступає в силу з момент його підписання та діє до узгодження по розірванню даного договору.

Між сторонами за договором підписано акт (без зазначення дати підписання) приймання-передачі майна на зберігання, відповідно до якого зберігач прийняв від власника на зберігання майно, зазначене в акті, а саме:

- транспортер - в кількості 2 одиниць;

- прес - в кількості 3 одиниць;

- фільтр - в кількості 3 одиниць;

- ємкість - в кількості 2 одиниць;

- сито - в кількості 1 одиниці. Разом прийнято на зберігання обладнання в кількості - 11 одиниць.

Додатковою угодою від 10.10.16 до договору зберігання від 30.12.05 № 2-У, розірвано з 10.10.16 договір зберігання від 30.12.05 № 2-У, укладений між військовим радгоспом "Дніпровський" Міністерства оборони України та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (п. 1). Поклажодавець за цією угодою зобов'язується протягом 5 робочих днів з дня розірвання договору зберігання від 30.12.05 № 2-У отримати за актом приймання-передачі майно, що було передано зберігачу на зберігання (п. 2).

Відповідно до акту приймання-передачі (повернення) майна від 10.10.16 ДП "Дніпровське", правонаступник військового радгоспу "Дніпровський" Міністерства оборони України повертає, а ФОП ОСОБА_1 приймає майно, а саме:

- транспортер - в кількості 2 одиниць;

- прес - в кількості 3 одиниць;

- фільтр - в кількості 3 одиниць;

- ємкість - в кількості 2 одиниць;

- сито - в кількості 1 одиниці. Разом - 11 одиниць (п. 1).

Згідно із п. 2 акту приймання-передачі (повернення) майна від 10.10.16, поклажодавець не має ніяких претензій до зберігача щодо якості послуг зберігання та стану повернутого майна.

28.12.16 ДП "Дніпровське" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовною заявою від 27.12.16 № 165, в якій просить суд визнати припиненим договір зберігання від 30.12.05 № 2-У укладений між військовим радгоспом "Дніпровський" Міністерства оборони України та фізичною особою-підприємця ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 188, 599, 604 ГК України.

Згідно із ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Підстави виникнення господарських зобов'язань визначені в ст. 174 ГК України. Так, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 ГК України.

Частинами 1-3 ст. 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У даному випадку підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, є договір зберігання від 30.12.05 № 2-У.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Статтею 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938 ЦК України, зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі (ст. 944 ЦК України).

Статтею 948 ЦК України передбачено, що поклажодавець зобов'язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Частинами 1-2 ст. 949 ЦК України унормовано, що зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно із ст. 953 ЦК України, зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

За приписами ст. 202 ГК України, господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Вбачається, що із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Пунктом 7.1. договору визначено, що даний договір вступає в силу з момент його підписання та діє до узгодження по розірванню даного договору.

Тобто, вказаним договором зберігання не визначено строку, після закінчення якого договір припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до узгодження по розірванню даного договору.

Матеріали цієї господарської справи свідчать, що Додатковою угодою від 10.10.16 до договору зберігання від 30.12.05 № 2-У, розірвано з 10.10.16 договір зберігання від 30.12.05 № 2-У, укладений між військовим радгоспом "Дніпровський" Міністерства оборони України та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (п. 1). Поклажодавець за цією угодою зобов'язується протягом 5 робочих днів з дня розірвання договору зберігання від 30.12.05 № 2-У отримати за актом приймання-передачі майно, що було передано зберігачу на зберігання (п. 2).

Відповідно до акту приймання-передачі (повернення) майна від 10.10.16 ДП "Дніпровське", правонаступник військового радгоспу "Дніпровський" Міністерства оборони України повертає, а ФОП ОСОБА_1 приймає майно, яке знаходилось на зберіганні відповідно до договору зберігання від 30.12.05 № 2-У.

Згідно із п. 2 акту приймання-передачі (повернення) майна від 10.10.16, поклажодавець не має ніяких претензій до зберігача щодо якості послуг зберігання та стану повернутого майна.

Таким чином, договір зберігання від 30.12.05 № 2-У розірвано з 10.10.16, а отже, підстави для визнання припиненим договору зберігання від 30.12.05 № 2-У відсутні.

З підстав наведених у тексті цього рішення судом відмовляється позивачу в задоволені його позовних вимог.

Крім того, оскільки позивачем після направлення цієї позовної заяви до суду не змінювався предмет позову, то у суду відсутні правові підстави для припинення провадження у цій справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України. У зв'язку із чим у задоволенні клопотання про припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України судом відмовлено через необґрунтованість.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати у справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 21, 42, 43, 45, 22, 33, 34, 44, 49, 69, 77, 80, 82, 821, 84, 85, 11128 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову відмовити.

Повне рішення складено 28.03.17

Суддя В.Л. Корсун