ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Справа № 5023/3165/12
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючий суддя: судді:Алєєва І.В. (доповідач), Дроботова Т.Б., Рогач Л.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу
Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
на постановуХарківського апеляційного господарського суду від 21.11.2016
за скаргоюДочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" на дії відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України
у справі№5023/3165/12 Господарського суду Харківської області
за позовомДочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
до Комунального підприємства "Харківські теплові мережі"
простягнення 143 378 386,19грн.,
за участю представників сторін:
від позивача:Яковенко П.А., дов. №260/16 від 27.12.2016;
від відповідача:не з'явився;
від ДВС:Поліщук В.В., дов. №781/20.3-03 від 29.12.2016
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12.10.2016, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 у справі №5023/3165/12 задоволено скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (вх. №249 від 12.08.2016). Визнано неправомірною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України при примусовому виконанні наказу господарського суду Харківської області від 15.11.2012 у справі №5023/3165/12.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з прийнятими судовими актами не погодився та звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою разом з клопотанням про відновлення пропущеного процесуального строку на її подання, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України".

Обґрунтовуючи підстави звернення до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, скаржник посилається на порушення господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 13.03.2017 задоволено клопотання скаржника про поновлення строку на подання касаційної скарги, відновлено строк на її подання, зазначена касаційна скарга прийнята до провадження та призначена до розгляду..

У письмовому відзиві на касаційну скаргу позивач просив оскаржувану судові акти залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

В призначеному судовому засіданні касаційної інстанції 21.03.2017 представник скаржника підтримав вимоги касаційної скарги, представник позивача заперечував проти її задоволення. Відповідач уповноваженого представника не направив. Явка не визнавалась обов'язковою.

Перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, проаналізувавши доводи з цього приводу, викладені в касаційній скарзі, Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Як було встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, рішенням господарського суду Харківської області від 13.09.2012, залишеним без змін постановами Харківського апеляційного господарського суду від 31.10.2012 та Вищого господарського суду України від 19.12.2012 у справі №5023/3165/12, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з КП "Харківські теплові мережі" на користь ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" основний борг за постачання газу в розмірі 127 595 296,03грн., пеню в розмірі 1 341 815,61грн., інфляційні витрати в розмірі 1 465 201,33грн., 3% річних в сумі 4 664 539,11грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 8 311 534,11грн.

На примусове виконання рішення стягувачу видано наказ від 15.11.2012.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Семко Б.О. від 14.12.2012 ВП №35692631 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу суду від 15.11.2012 у справі №5023/3165/12 про стягнення 127595296,03грн. - основного боргу за постачання газу, 1341815,61грн. - пені, 1465201,33грн. - інфляційних втрат, 4664539,11грн. - 3% річних та 64380,00грн. - судового збору, всього: 135131232,08грн.

Також господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що до відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду у даній справі боржник перерахував на рахунок стягувача основний борг в розмірі 127595296,03грн. (що підтверджується платіжним дорученням №29 від 03.12.2012) за рахунок субвенцій з державного бюджету на погашення різниці в тарифах, з огляду на що залишок заборгованості боржника перед стягувачем становить 7535936,05грн., з яких: пеня в розмірі 1341815,61грн., інфляційні втрати в розмірі 1465201,33грн., 3% річних в розмірі 4664539,11грн. та судовий збір в розмірі 64380,00грн. Про розмір залишку державний виконавець був повідомлений листом стягувача від 04.02.2016 вих. №31/13-338.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 45 ГПК України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.06.2004 у справі "Півень проти України" (заява №56849/00) суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантований ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін.

Для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду" (рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява №60750/00)). У рішенні від 17.05.2005 по справі "Чіжов проти України" (заява №6962/02) Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов'язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії § 1 ст.6 Конвенції. Затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції ("Іммобільяре Саффі проти Італії", заява №22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V).

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 2 ст. 30 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. цього закону заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника.

За змістом ч.ч. 2, 8 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Державний виконавець проводить перевірку майнового стану боржника не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання. У подальшому така перевірка проводиться державним виконавцем кожні два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, кожні три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Так, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що державним виконавцем вжиті заходи щодо розшуку та виявлення майна боржника (направлено відповідні запити щодо виявлення рухомого та нерухомого майна боржника), а також накладений арешт на кошти боржника у банківських установах. Разом з цим, арешт на кошти боржника в банківських установах було накладено державним виконавцем в межах інших виконавчих проваджень, зокрема: у ВП №48846146 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.07.2015 у справі №922/1786/15 у межах суми 54459 453,47грн. (постанова про арешт коштів боржника від 13.01.2016) та у ВП №50126297 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 07.12.2015 у справі №922/3137/15 у межах суми 210524871,68грн. (постанова про арешт коштів боржника від 02.03.2016).

Беручи до уваги вищевикладене, місцевий господарський суд, з яким погодилась апеляційна інстанція, з огляду на те, що з моменту відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду у даній справі і до цього часу державним виконавцем не було накладено арешту ані на кошти боржника, ані на його майно у межах суми боргу (7535936,05грн.), дійшов вірного та обґрунтованого висновку про наявність в даному випадку підстав для задоволення скарги стягувача.

За змістом ст.ст. 32-34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними і допустимими доказами; при цьому доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі.

Доводи скаржника про наявність зведеного виконавчого провадження не підкріплені жодними належними та допустимими доказами.

В силу приписів ст. 1117 ГПК України, касаційна інстанція не має права сама встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові місцевого чи апеляційного господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Таким чином, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи місцевим господарським судом та під час здійснення апеляційного провадження.

Щодо викладених в касаційній скарзі інших доводів, то вони вже були обґрунтовано спростовані судом апеляційної інстанції, і колегія суддів касаційної інстанції погоджується з викладеними в оскаржуваній постанові мотивами відхилення доводів скаржника, у зв'язку з чим підстави для скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 у справі №5023/3165/12 відсутні.

Керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119-11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Постанову Харківського апеляційного господарського суду від 21.11.2016 у справі №5023/3165/12 - залишити без змін, а касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - без задоволення.

Головуючий суддя (доповідач) І.В. Алєєва
Суддя Т.Б. Дроботова
Суддя Л.І. Рогач