Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "23" березня 2017 р. Справа № 906/113/17

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1- директор

від відповідача: Макіян Г.М. - дов. № 71 від 22.12.2016

Зелінський С.Ю.- дов. № 1 від 07.12.2016

прийняли участь - ОСОБА_4, паспорт НОМЕР_1, виданий 12.10.1996.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Він-Еко-Тек"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Санвуд"

про стягнення 32902,56 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 32902,56 грн. заборгованості, з яких 26496,00 грн. - основний борг, 3541,54 грн. - пеня, 365,02 грн. - 3 % річних та 2500,00 грн. додаткових витрат на оплату правової допомоги.

Суд своєю ухвалою від 03.02.2017 порушив провадження у справі та признав розгляд справи на 14.03.2017.

14.03.2017 в судовому засіданні в порядку ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 23.03.2017.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Заявив клопотання про виклик в судове засідання, в порядку ст. 30 ГПК України, для дачі пояснень по суті спору ОСОБА_4, як особу, якій відомо про спірні правовідносини між сторонами.

Представник відповідача заперечив проти позову в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві (а.с. 54-55).

Проти клопотання позивача про виклик в судове засідання ОСОБА_4 представник відповідача не заперечив.

Суд, з метою повного та всебічного розгляду справи дійшов висновку про задоволення поданого клопотання представником позивача.

В судовому засіданні надав пояснення ОСОБА_4, який зазначив, що згідно Договору, який було укладено між сторонами, 22,08 тони брикетів паливних відповідачем було відгружено для тимчасового зберігання за адресою АДРЕСА_1 в його присутності, як довіреної особи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та ОСОБА_4, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

03.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Санвуд" (виконавець, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Він-Еко-Тек" (замовник позивач) укладено договір купівлі-продажу № 03/11 (а.с. 47-48).

За умовами п.1.1. договору, в порядку та на умовах визначених даним договором виконавець надає, а замовник приймає зі складу в м. Овруч, Житомирська область, брикети паливні з тирси хвойних порід (надалі - продукція). Ціна на продукцію наводиться в окремій специфікації, що є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до п. 2.1 договору, загальна вартість продукції складає 52992,00 грн.

Згідно п. 5.1 договору, замовник здійснює прийом товару в присутності представника виконавця, на протязі одного дня підписання даного Договору. По закінченню прийому-передачі товару сторони підписують акт приймання-передачі товару. Підписання сторонами акту приймання-передачі товару є підставою для переходу до замовника.

Приписами п. 3.1 договору передбачено, що оплата за цим договором проводиться шляхом перерахування грошових коштів на рахунок продавця.

На виконання умов договору, позивач перерахував відповідачу 52992,00грн. вартості товару, обумовленого в специфікації, що підтверджується платіжними дорученнями № 29 від 12.11.2015 та № 28 від 03.11.2015 (а.с. 14,15).

Відповідно до умов п. 5.1 договору відповідач зобов'язаний був поставити товар протягом одного дня з дати підписання договору, тобто 04.11.2015.

Проте, як вказує позивач, відповідач свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого за поясненнями останнього, позивач звертався до відповідача з вимогою щодо поставки товару.

У листі від 25.07.2016 № 43, який адресований на ім'я директора ТОВ "Він-Еко-Тек", відповідач вказав, що зобов'язується відгрузити 22,08 тони брикетів паливних - 02.08.2016 та 22,08 тони - 12.08.2016 (а.с. 46).

Позивач зазначає, що отримав від відповідача лише 22,08 тони брикетів паливних.

20.10.2016 позивач надіслав на адресу відповідача претензію № 1, в якій вимагав відгрузити 22,08 т брикетів паливних згідно Договору купівлі-продажу № 03/11 від 03.11.2015 або повернути суму заборгованості за невиконаним договором в розмірі 26496,00 грн. упродовж 30 календарних днів з дня отримання цієї претензії.

Крім того, позивач вимогав перерахувати суму збитків у розмірі 159,00 грн. та пені у сумі 1614,44грн.

Відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги претензії не виконав, товару не поставив та суму попередньої оплати не повернув.

Пунктом 6.4 договору передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання обов'язків за цим договором сторони сплачують пеню та відшкодовують збитки в повному обсязі, що не звільняє їх від виконання обов'язків за даним договором.

На підставі вищевказаного пункту договору позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3541,54грн. пені.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем заявлено до стягнення 365,02 грн. 3 % річних.

Посилаючись на ст. ст. 224, 225 ГК України позивач просить стягнути з відповідача 2500,00 грн. додаткових витрат, понесених на правову допомогу.

Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав, що відповідачем було в повному обсязі виконано свої договірні зобов'язання щодо поставки 44,16 тон брикетів паливних на загальну суму 52992,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №00000062 від 03.11.2015.

За таких обставин у відповідача відсутні заборгованість перед позивачем, тому просить відмовити в задоволені позову.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволені позову з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші юридичні акти.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами виникли на підставі договору купівлі-продажу № 03/11 від 03.11.2015.

Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Так, матеріалами справи підтверджено факт сплати покупцем (позивачем) вартості товару на загальну суму 52992,00 грн.( платіжні доручення № 28 від 03.11.2015 та № 29 від 12.11.2015).

Таким чином у відповідача виник кореспондуючий обов'язок щодо поставки товару.

За даними позивача, відповідачем поставлено товар лише на суму 26496,00грн., тому враховуючи, що попередня оплата позивачем проведена, а товар відповідачем поставлений не в повному обсязі, відповідно до положень частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, позивач вимагає повернення частини попередньої оплати, на яку не було здійснено поставки товару.

При цьому, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання ТОВ "Він-Еко-Тек" (позивачем) товару від відповідача в межах укладеного договору на суму 26496,00грн.

Пояснення ОСОБА_4, який зазначив, що 22,08 тони паливних брикетів відповідачем було відгружено на склад за адресою Житомирська область, м. Овруч, вулиця ім. 4-ї Гвардійської Овруцької Повітряної Десантної Дивізії суд не розцінює, як належний та допустимий доказ, оскільки обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування,.

Водночас, в матеріалах справи міститься накладна на продукцію № 00000062 від 03.11.2015, з якої вбачається, що ТОВ "Санвуд" передало, а ТОВ "Він-Еко-Тек" прийняло брикети паливні з тирси хвойних порід в кількості 44,160 тонн на загальну суму 52992,00 грн. (а.с. 56)

Як вбачається з вищевказаної накладної підставою для поставки продукції є договір купівлі-продажу № 03/11 від 03.11.2015, тобто договір, укладений між сторонами в межах спірних правовідносин.

Позивач факт поставки за вищевказаною накладною заперечує. Пояснює, що дана накладна дійсно була підписана ОСОБА_5, яка на той час перебувала на посаді директора ТОВ" Він-Еко-Тек", однак товару за даною накладною не отримувала.

Вказав, що товар мав бути поставлений пізніше, тобто після підписання видаткової накладної.

Відповідно до ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В силу частини 8 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

До документів, що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей відноситься, зокрема, накладна, форма якої є типовою формою первинного обліку, затвердженою відповідними нормативно-правовими актами.

Видаткова накладна є двостороннім документом, яка підписується обома сторонами договору, скріплюється печаткою і повинна передбачати та конкретизувати основні умови поставки/передачі товару згідно договору.

За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме, поставки товару відповідачу, повинен підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.

Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відтак, саме видаткова накладна є тим первинним документом, який має підтвердити факт отримання того чи іншого товару .

Враховуючи, що позивач заперечує факт отримання усієї кількості товару згідно видаткової накладної № 3 від 03.11.2015 на суму 52992,00грн, суд дослідив останню на предмет її відповідності вимогам, що ставляться до первинного документа та встановив, що остання відповідає приписам Закону України " Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Так, в графі "Відвантажив(ла)" зазначено прізвище та підпис особи відповідальної за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Разом з тим в графі "Отримав" міститься підпис відповідальної особи за отримання товару - ОСОБА_5, яка на час укладення договору та підписання вказаної накладної була директором ТОВ "Він-Екр-Тек". Крім того накладна містить відтиски печатки, як підприємства позивача, так і підприємства відповідача.

В судовому засіданні судом оглянуто, в тому числі, оригінал вищеказаної накладної.

За таких обставин, суд вважає, що факт поставки відповідачем товару у кількості та вартості, зазначеній у видатковій накладній № 00000062 від 03.11.2015 підтверджений належними та допустимими доказами.

Будь-яких доказів в підтвердження недійсності вказаної накладної позивачем не надано, як і не надано належних доказів отримання від відповідача товару лише в обсязі 22,08 тонн на суму 26496,00грн.

Щодо листа відповідача № 43 від 25.07.2016, який позивач розцінює як гарантійний лист щодо поставки решти товару в обсязі 22,08 тонн (а.с. 46), згідно якого ТОВ "Санвуд" зобов'язувалось відгрузити 22,08 тонн брикетів паливних - 02.08.2016, та 22,08 тонн - 12.08.2016, то відповідач пояснив, що у вказаному листі йшла мова про майбутню поставку товару для позивача.

Суд також не вважає вищезазначений лист доказом того, що відповідач зобов'язувався поставити товар позивачу саме в межах укладеного договору, оскільки посилання на такий в останньому відсутнє.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами:

письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів;

поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Відповідно до статей 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень належними та допустимими у справі доказами; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що позивачем не доведено обставини неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання щодо поставки товару у повному обсязі.

Натомість, матеріалами справи підтверджується факт поставки позивачу товару на суму 52992,00 (накладна на продукцію № 00000062 від 03.11.2015 р.).

З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення 26496,00 грн. вартості непоставленого товару є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про безпідставніть вимог в частині стягнення 26496,00 грн., вимоги про стягнення 3541,54 грн. пені та 365,02 грн. 3% річних також заявлені безпідставно, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що судом не встановлено факту неналежного виконання зобов'язання за договором з боку відповідача, вимога позивача про стягнення з відповідача збитків в сумі 2500,00 грн., понесених як додаткові витрати, пов'язані із укладенням договору про надання правової допомоги, є безпідставною і задоволенню не підлягає.

В порядку ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 27.03.17

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2,3- сторонам (рек. з повід.)