ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2017 р. Справа № 914/2854/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Федорів Н.В.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України», вих.№14/4-43 від 06 лютого 2017 року

на ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.01.2017 року (суддя Синчук М.М.)

про припинення провадження

у справі №914/2854/16

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України», м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго», м. Самбір Львівської області

про стягнення заборгованості в розмірі 32 391,89 грн.

в с т а н о в и в :

04 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство «Національна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_3 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» про стягнення заборгованості в розмірі 32 391,89 грн., з яких: 18 325,28 грн. пеня, 1 167,54 грн. 3% річних та 12 899,07 грн. інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.01.2017 року припинено провадження у справі №914/2854/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» до відповідача ОСОБА_3 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» про стягнення заборгованості в розмірі 32 391,89 грн.

Ухвала суду мотивована тим, що 30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», згідно з ч.3 ст.7 якого, на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом. Суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що у даній справі предметом спору є пеня, інфляційні нарахування та 3% річних, нараховані на основну заборгованість за спожитий в період з січня по грудень 2015 року природний газ; вказана заборгованість погашена у повному обсязі відповідачем 15 січня 2016 року (останній платіж). Відтак, оскільки, на момент звернення із позовом до суду у позивача було право вимагати у відповідача сплатити пеню, інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасну оплату спожитого у 2015 році природного газу, однак, таке право скасовано під час провадження у справі, у зв'язку з набуттям чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», місцевий господарський суд дійшов висновку про припинення провадження в даній справі на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, у звязку з відсутністю предмету спору.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Національна компанія «Нафтогаз України» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.01.2017 року у справі №914/2854/16 та прийняти рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, зазначає, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», ст.ст.598-599 ЦК України та норм процесуального права: ст.ст.4, 43 ГПК України, без дослідження усіх істотних обставин справи. Так, скаржник вказує, що виходячи з аналізу положень ст.1-3 вказаного вище Закону, учасниками процедури врегулювання заборгованості (що включає у себе у тому числі і списання заборгованості) є теплопостачальні та теплогенеруючі підприємства, включені до реєстру. При цьому, наголошує, що на даний час реєстр підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості Кабінетом Міністрів України не сформований, а відтак оскільки, відповідач не включений до реєстру, списання заборгованості вважає неправомірним, а припинення провадження у даній справі незаконним.

Ухвалою суду від 24 лютого 2017 року вказану вище апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 13 березня 2017 року.

Ухвалою від 13 березня 2017 року за клопотанням відповідача в порядку ст.69 ГПК України, продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів, розгляд апеляційної скарги відкладено на 27 березня 2017 року.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.01.2017 року у справі №914/2854/16 та прийняти рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема, зазначав, що ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не вимагає будь-яких додаткових дій (таких як включення підприємства відповідача в реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості) для списання вже нарахованих неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань та процентів річних, відтак, вважає, що суд першої інстанції правомірно припинив провадження у даній справі, посилаючись на набрання чинності в процесі розгляду справи вказаного вище Закону.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 30 грудня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (в тексті договору продавець) та ОСОБА_3 теплових мереж «Самбіртеплокомуненерго» (в тексті договору покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2425/15-КП-21, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п.1.2 Договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

У п.2.1 Договору сторони погодили, що продавець передає покупцю в період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 68 тис. куб. м, у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб. м): січень 13; лютий 12; березень 11; квітень 4; жовтень 4; листопад 12; грудень 12.

Відповідно до п.3.3 Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

У розділі 5 Договору сторони погодили ціну на газ, яка в подальшому змінювалась за взаємною згодою сторін, шляхом укладення додаткових угод до договору купівлі-продажу природного газу. При цьому, загальна сума вартості природного газу за договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1 Договору).

У разі невиконання покупцем п.6.1 Договору, він зобовязується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п.7.2 Договору).

Поряд з тим, відповідно до п.9.3 Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 років.

Розділом 11 Договору передбачено, що останній набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

На виконання умов Договору протягом січня грудня 2015 року позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 196 566,17 грн., що підтверджується актами приймання передачі природного газу, підписаними обома сторонами.

Відповідач поставлений у спірний період природний газ оплачував із порушенням строку, передбаченого п.6.1 Договору.

Станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач повністю розрахувався за поставлений позивачем природний газ (останній платіж здійснено 15 січня 2016 року).

У звязку з порушенням відповідачем строків оплати природного газу, позивач нарахував останньому за період: з лютого 2015 року по грудень 2015 року, 18 325,28 грн. пені, 1 167,54 грн. 3% річних та 12 899,07 грн. інфляційних втрат.

Крім того, судом встановлено, що 30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» №1730-VІІІ від 03.11.2016 року.

Дія вказаного Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії (ст.2 Закону).

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Беручи до увагу наведене вище положення Закону, місцевий господарський суд припинив провадження у даній справі на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, у звязку з відсутністю предмету спору.

Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, зважаючи на наступне:

Згідно з ст.1 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» учасники процедури врегулювання заборгованості підприємства та організації, включені до реєстру, постачальники природного газу та/або електричної енергії, оптовий постачальник електричної енергії, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, органи, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено порядок участі у процедурі врегулювання заборгованості.

Зокрема, для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

Для включення до реєстру підприємства централізованого водопостачання і водовідведення, теплопостачальні і теплогенеруючі організації подають центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, заяву, до якої додаються: копії установчих документів; копії наявних ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності; копії балансу підприємства (організації) та звіту про фінансові результати і дебіторську та кредиторську заборгованості станом на 1 липня 2016 року (розрахункова дата) та за останній звітний період; довідка, складена підприємством (організацією) у довільній формі, про обсяги та структуру дебіторської та кредиторської заборгованостей із зазначенням кредиторів, дебіторів, величини і видів заборгованості станом на розрахункову дату та за останній звітний період; копії актів звіряння взаєморозрахунків; розрахунки обсягів заборгованості з різниці в тарифах та копії протоколів територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах (ця норма не поширюється на теплогенеруючі підприємства, що не постачають теплову енергію населенню).

Відповідальність за повноту та достовірність даних, наведених у поданих документах, несуть учасники процедури врегулювання заборгованості.

Рішення про включення або про відмову у включенні до реєстру приймається керівником центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, або уповноваженою ним посадовою особою протягом 10 робочих днів з дня надходження заяви та розміщується на офіційному веб-сайті цього органу.

Як зазначалось вище, згідно з ч.3 ст.7 Закону на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що для списання неустойки, 3% річних та інфляційних втрат в порядку, передбаченому зазначеним вище Законом, відповідач повинен набути статусу учасника процедури врегулювання заборгованості, тобто бути включеним до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості.

Колегією суддів встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України №93 від 21 лютого 2017 року затверджено Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром.

У відповідності до п.п.1, 3 вказаного Порядку останній визначає механізм формування, ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, а також користування його даними. Реєстр формується з метою забезпечення збирання, накопичення, обробки, захисту, обліку та надання інформації про теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії відповідно до Закону.

Поряд з тим, пунктом 14 Порядку передбачено, що у реєстрі зазначаються, зокрема, такі дані про підприємство: обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 1 липня 2016 року.

Слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази включення підприємства відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості чи подання документів, визначених ч.2 ст.3 Закону, для включення підприємства до такого реєстру. Більше того, станом на момент винесення оскаржуваної ухвали, як і станом на час перегляду ухвали у апеляційному суді, такий реєстр Мінрегіоном не сформовано, а відтак, і не прийнято керівником Мінрегіону або уповноваженою ним посадовою особою рішення про включення підприємства відповідача до такого реєстру.

Проаналізувавши положення ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», колегія суддів дійшла висновку, що вказаним законом не встановлено порядку та строків списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, про яке йде мова у ч.3 ст.7 Закону. Поряд з цим, у Законі відсутні норми, які б передбачали автоматичне списання зазначених нарахувань, яке б реалізовувалось самим лише набранням чинності такого Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, нарахування відповідачу пені, 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем до набрання чинності Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств центрального водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» на заборгованість, яка погашена до набрання чинності вказаним Законом.

Відтак, враховуючи положення ч.3 ст.7 ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» пеня, відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані відповідачу на суму заборгованості, погашену до набрання чинності вказаним Законом (останній платіж здійснено 15 січня 2016 року), стягнення яких є предметом даного спору, можуть бути списані за відповідною процедурою врегулювання заборгованості, передбаченою Законом.

Беручи до уваги наведене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про припинення провадження у справі, на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, у звязку з відсутністю предмету спору.

Припинення провадження у справі це форма завершення справи, яке зумовлене передбаченими законом обставинами, що повністю відкидають можливість судочинства.

Положеннями пункту 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У п.4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року розяснено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Місцевий господарський суд в оскаржуваній ухвалі не зазначив, що пеня, 3% річних та інфляційні втрати, стягнення яких є предметом даного позову, списані позивачем на користь відповідача та не встановив наявність чи відсутність між сторонами справи неврегульованих питань.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження списання позивачем зазначених сум відповідно до приписів ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».

Колегією суддів встановлено, що сторони не узгодили між собою питання, повязані зі списанням сум пені, інфляційних втрат та процентів річних, стягнення яких є предметом даного позову.

Слід зазначити, що набрання чинності ЗУ «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», який передбачає можливість списання пені, відсотків річних та інфляційних втрат, не свідчить про відсутність предмету спору щодо стягнення таких нарахувань, однак, за певних умов, може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів встановила, що між сторонами у справі №914/2854/16 існує спір про стягнення заборгованості в розмірі 32 391,89 грн., з яких: 18 325,28 грн. пеня, 1 167,54 грн. 3% річних та 12 899,07 грн. інфляційні втрати, нарахованих позивачем відповідачу у звязку з порушенням останнім строків оплати поставленого природного газу за договором №2425/15-КП-21 від 30 грудня 2014 року.

З огляду на вказане, висновок місцевого господарського суду про можливість припинення провадження у справі №914/2854/16 на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України у звязку з відсутністю предмету спору, є помилковим, відтак, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали Господарського суду Львівської області від 23.01.2017 року у справі №914/2854/16 та передачі справи на розгляд до Господарського суду Львівської області.

Щодо вимог апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» про прийняття рішення апеляційним господарським судом про задоволення позовних вимог в повному обсязі, колегія суддів зазначає наступне:

Відповідно до ч.7 ст.106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

З огляду на наведене, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» слід задоволити частково, а справу №914/2854/16 направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Щодо судового збору, колегія суддів зазначає наступне:

Згідно з п.4.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 11113 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 104, 105, 106 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна компанія «Нафтогаз України» задоволити частково.

Ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.01.2017 року у справі №914/2854/16 скасувати.

Справу №914/2854/16 передати на розгляд Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повну постанову складено 28.03.2017 року.

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_4