ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
14 березня 2017 року Справа № 38/5005/5752/2012
(в порядку ст. 47 ГПК України)
судді Вищого господарського суду України Полякова Б.М.
на постанову Вищого господарського суду України від 14.03.2017 у справі господарського суду Дніпропетровської області № 38/5005/5752/2012
14.03.2017 Вищим господарським судом України у складі колегії суддів: Панова І.Ю. - головуючий, Короткевич О.Є., Поляков Б.М. винесено постанову у справі № 38/5005/5752/2012, якою касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп" залишено без задоволення, ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 залишено без змін.
Як вбачається з матеріалів справи, боржником у даній справі є комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району (далі - КВЖРЕП Ленінського району, боржник), зареєстроване виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13.09.1991 та діє на підставі статуту від 22.05.2002.
Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 16/9 від 02.03.2011 вирішено передати з балансу КВЖРЕП Ленінського району на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" об'єкти нерухомого майна.

В подальшому, рішенням Дніпропетровської міської ради від 29.07.2011 № 40/14 "Про припинення юридичних осіб деяких комунальних житлово-експлуатаційних підприємств Дніпропетровської міської ради" у зв'язку зі збитковістю і неможливістю продовження подальшої діяльності комунальних підприємств міста, вирішено припинити юридичні особи у тому числі КВЖРЕП Ленінського району, шляхом ліквідації.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2012 порушено провадження у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району в порядку ст. 51 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Постановою від 20.07.2012 боржника визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Барановського О.М.

Ухвалою від 21.05.2013 припинено повноваження Барановського О.М. як ліквідатора банкрута, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Саричеву Н.В.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2014 року припинено процедуру ліквідації комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, введено процедуру санації боржника.

02.09.2015 до господарського суду надійшла скарга (з урахуванням доповнень від 26.10.2015) заступника прокурора Дніпропетровської області на дії ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Барановського О.В. щодо включення до ліквідаційної маси шести десяти шести об'єктів нерухомості боржника та їх продажу з відкритих торгів.

Так, ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/5752/2012, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.12.2016, скаргу прокуратури Дніпропетровської області задоволено частково, визнано неправомірні дії ліквідатора боржника Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна у складі п'ятдесяти одного об'єкта нерухомості та його продажу з відкритих торгів; визнано недійсними результати біржових торгів з продажу вказаного майна боржника та, укладених за їх наслідком договорів купівлі-продажу спірного майна.

Разом з тим, суд касаційної інстанції постановою від 14.03.2017 вказані судові рішення залишив без змін, погоджуючись з позицією судів попередніх інстанцій щодо незаконного включення спірного майна до ліквідаційної маси боржника та його реалізацію в процедурі банкрутства з огляду на відсутність у боржника як права господарського відання, так і права повного господарського відання на спірне майно.

Мною, Поляковим Б.М., при винесені вказаної постанови від 14.03.2017 висловлено окрему думку, суть якої полягає у наступному.

Щодо порушення процесуального порядку розгляду заяв та скарг у справі про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району.

Слід зазначити, що після прийняття Закону про банкрутство у редакції від 22.12.2011 № 4212-VI, чинній з 19.01.2013, змінився порядок звернення з майновими спорами боржника, зокрема ч. 4 ст. 10 вказаного закону встановлено, що суд у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником.

У зв'язку з чим, будь-які факти, що стосуються майнових спорів боржника повинні встановлюватися виключно в межах господарського судочинства, а не адміністративного чи кримінального.

Крім того спори щодо права на об'єкти нерухомості боржника підлягають вирішенню тим господарським судом у провадженні якого перебуває справа про банкрутство в позовному (відокремленому) проваджені, а не шляхом подання скарги на дії ліквідатора, що розглядається в межах основної справи про банкрутство.

Як вбачається у даній справі розгляд вищевказаної скарги прокуратури на дії ліквідатора Барановського О.В., що містила вимогу про визнання недійсними результатів проведених в межах ліквідаційної процедури боржника біржових торгів відбувався за відокремленими провадженнями в одному судовому засіданні, за результатами розгляду яких було винесено єдину ухвалу господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/5752/2012.

Між тим, відокремлені провадження, що здійснюються господарським судом у провадженні якого знаходиться справа про банкрутство та безпосередньо її стосуються, мають свій предмет розгляду, а також специфічну матеріально-процесуальну основу.

Так розгляд майнових спорів з вимогами до боржника (ч. 4 ст. 10 Закону про банкрутство), розгляд заяв конкурсних та поточних кредиторів (ч. 15 ст. 16, ст. ст. 23, 28 Закону про банкрутство), визнання недійсними правочинів (договорів) та оспорення майнових дій боржника, вчинених в підозрілий період (ст. 20 Закону про банкрутство), вирішення спорів, що виникають при організації та проведенні аукціону (в тому числі скарги на дії ліквідатора) (ч. 8 ст. 44 Закону про банкрутство), спорів про визнання мирової угоди недійсною або її розірвання (ст. 82 Закону про банкрутство) є відокремленими провадженнями у справі про банкрутство та вирішуються господарським судом окремо від основної справи. Відповідно їх розгляд має відбуватися відокремлено один від одного, а не в єдиній процедурі за наслідками якої виноситься єдиний судовий акт.

Так розгляд скарги на дії ліквідатора є по-суті адміністративною дією суду по вирішенню конфлікту в основі якого лежить виконання, не виконання, або неналежне виконання арбітражним керуючим покладених на нього повноважень. У даному випадку відсутня необхідність вирішення спору по суті або спору щодо права, або де взагалі відсутній спір про право, що має місце у спрощеному процесі, тобто в межах основної справи про банкрутство.

Зовсім інше стосується спорів про право або визнання правочинів недійсними, витребування майна, оскільки для їх вирішення необхідно застосовувати правила позовного провадження з використанням всього арсеналу правових засобів, регламентованих Господарським процесуальним кодексом України (далі - ГПК України) з урахуванням особливостей процедури банкрутства, а саме порушення справи, залучення додаткових учасників (позивача, відповідача, третіх осіб), винесення судового рішення з огляду на розгляд спору по суті, його виконання та оскарження.

У зв'язку з чим, у даній справі розгляд заявлених вимог прокуратури стосовно дій ліквідатора та визнання недійсними результатів біржових торгів слід було здійснювати в різних провадженнях.

Однак, місцевим господарським судом були досліджені різнорідні вимоги прокуратури Дніпропетровської області щодо скарги на дії ліквідатора та визнання недійсними результатів біржових торгів (визнано недійними 51 договорів купівлі-продажу об'єктів нерухомості майна боржника) в рамках одного провадження у справі.

При цьому Вищий господарський суд у постановах від 14.12.2016 у справі 904/3541/15, від 30.11.2016 у справі № Б-50/48-09 дійшов єдиного висновку про необхідність розгляду скарги на дії ліквідатора та заяви про визнання договорів купівлі-продажу реалізованого на аукціоні майна в рамках відокремлених проваджень в окремих судових засіданнях.

Суд касаційної інстанції вказав, що недотримання вказаного порядку порушує права та охоронювані інтереси заінтересованих осіб та учасників провадження у справі про банкрутство, а також суперечить положенням ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, що була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, оскільки порушує право на ефективний засіб юридичного захисту прав та свобод.

Щодо порушення порядку справляння судового збору під час звернення прокуратури до господарського суду з доповненнями до скарги на дії ліквідатора.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Натомість п. 4 ч. 1 ст. 63 ГПК України регламентовано, що у випадку не подання доказів сплати судового збору у встановлених порядку та розмірі суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду.

01.09.2015 набув чинності Закон України "Про судовий збір" у редакції Закону України від 22.05.2015 № 484-VIII. Згідно нової редакції цього закону органи прокуратури були виключені зі суб'єктів на яких поширюються пільги від сплати судового збору.

Підпунктом 10 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" в редакції, чинній з 01.09.2015 встановлено ставку судового збору за подання до господарського суду заяви про визнання правочинів (договорів) недійсними та спростування майнових дій боржника в межах провадження у справі про банкрутство в обсязі 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Так, прокуратура Дніпропетровської області при поданні вперше 31.08.2015 скарги на дії ліквідатора була звільнена від сплати судового збору. Відповідна скарга місила вимоги про визнання неправомірних дій ліквідатора щодо включення до ліквідаційної маси боржник нерухомого майна у складі семи об'єктів нерухомості та продажу з відкритих торгів цього мана й визнання недійними їх результатів та семи договорів купівлі-продажу майна.

При цьому, звертаючись до господарського суду після 01.09.2015, а саме 26.10.2015 з доповненнями до скарги на дії ліквідатора, прокуратура Дніпропетровської області оспорювала питання щодо включення до ліквідаційної маси боржник нерухомого майна ще п'ятдесяти дев'яти об'єктів нерухомості (що вісім разів перевищило вимоги поданої вперше скарги ) та його продажу з відкритих торгів й визнання недійними їх результатів, у тому числі п'ятдесяти дев'яти договорів купівлі-продажу спірного майна.

Отже, на момент звернення з заявою про скасування ще 59 договорів купівлі-продажу майна, прокуратура не була звільнена від сплати судового збору та у розумінні ст. 129 Конституції України, що визначає рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, повинна була сплачувати судовий збір в загальному порядку.

У зв'язку з порушенням прокуратурою порядку справляння судового збору до державного бюджету України не було доплачено судовий збір у розмірі 71 862 грн. (1218*59), на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.

Щодо умисного банкрутства КВЖРЕП Ленінського району, викликаного цілеспрямованими діями власника майна боржника - Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 Господарського кодексу України, умисним банкрутством визнається стійка неплатоспроможність суб'єкта підприємництва, викликана цілеспрямованими діями власника майна або посадової особи суб'єкта підприємництва, якщо це завдало істотної матеріальної шкоди інтересам держави, суспільства або інтересам кредиторів, що охороняються законом.

Як встановлено судами попередніх інстанцій згідно п. 1 наказу комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради №23-КВ від 26.02.2004 "Про зміну форми правового режиму майна, закріпленого за житлово-комунальними підприємствами" комунальне нерухоме майно закріплено за боржником на праві господарського відання.

В подальшому, власником спірного майна - Дніпропетровською міською радою - прийнято два пов'язаних рішення, а саме про: передачу з балансу боржника на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" об'єкти нерухомого майна (02.03.2011) та про припинення юридичної особи боржника, шляхом ліквідації (29.07.2011).

При цьому, результатом прийнятих рішень Дніпропетровської міської ради стало порушення провадження у справі про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району в порядку ст. 51 Закону про банкрутство, з огляду на недостатність вартості майна боржника для задоволення вимог кредиторів.

У зв'язку з прийняттям рішення Дніпропетровської міської ради № 16/9 від 02.03.2011 щодо передачі іншому комунальному підприємству об'єкти нерухомого майна боржника за чотири місяці до прийняття рішення про його ліквідацію, що спричинило порушення справи про банкрутство боржника, можна діти висновку про умисне банкрутство КВЖРЕП Ленінського району, визначене ст. 215 Господарського кодексу України.

Щодо порушення судами попередніх інстанцій положень ч. 3 ст. 55 Закону про банкрутство з огляду на визнання недійсними результатів аукціонів на підставі незаконного включення до ліквідаційної маси відчуженого на спірному аукціоні нерухомого майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 Закону про банкрутство, підставою визнання результатів аукціону недійними є порушення порядку його проведення, однак судами попередніх інстанцій відповідних порушень не встановлено, у зв'язку з чим у даній справі може мати місце виключно віндикація, тобто реалізація права власника на повернення свого майна з чужого незаконного володіння.

У зв'язку з чим слід зазначити, що прокуратурою було обрано не правильний спосіб захисту прав та законних інтересів місцевої громади, оскільки у даному випадку мова йде фактично про витребування з незаконного володіння спірного майна, оскільки рішенням від 24.11.2011 у справі № 7/5005/15290/2011 з листопада 2011 року, спірне майно належить КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради та було незаконно відчужено в процедурі банкрутства.

Слід зазначити, що процедура проведення аукціону в процедурі банкрутства складається з чотирьох етапів: 1 - перед підготовка проведення аукціону (призначення ліквідатора, вибір організатора аукціону, оформлення проекту договору на проведення аукціону, узгодження умов реалізації заставного майна з забезпеченим кредитором, визнання організатора аукціону учасником справи про банкрутство) 2 - підготовка до проведення аукціону (укладення договору з організатором аукціону, публікація оголошення, прийняття заяв на участи в аукціоні, внесення гарантійних внесків), 3 - процедура проведення аукціону та 4 - оформлення його результатів. Основна задача продажу майна боржника на аукціоні з боку покупця полягає у набутті права на укладення договору купівлі-продажу майна, що є об'єктом реалізації на конкурентній основі, з боку продавця (боржника) - у виявленні покупця та реалізації майна боржника за найвищою ціною.

Між тим, п. 2 ч. 3 ст. 55 Закону про банкрутство передбачено, що визнання результатів аукціону недійсними тягне за собою визнання недійсним укладеного з переможцем договору купівлі-продажу.

Тобто визнання результатів аукціону недійними є спеціальною умовою визнання недійним правочину, кладеного за його наслідками. У випадку ж неправомірності договору купівлі-продажу, його оспорення має здійснюватися на загально-правових підставах.

Отже, встановлена у даній справі судами попередніх інстанцій неправомірність включення спірного майна до ліквідаційної маси боржника та його подальша реалізація не може бути достатньою та належною підставою для визнання результатів аукціону недійсними, оскільки ст. 55 Закону про банкрутство, передбачає, що це можливо виключно у випадку порушення порядку проведення аукціону.

Так, підставою для визнання недійсним аукціону, як самостійного правочину, є виключно порушення встановлених законодавством правил його проведення, зокрема процедури підготовки, проведення аукціону; правил, які регулюють сам порядок проведення аукціону; правил, які стосуються оформлення кінцевих результатів аукціону.

Щодо встановлення місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції факту відсутності у боржника права господарського відання на спірні об'єкти нерухомості та неправомірне включення останніх ліквідатором до ліквідаційної маси й реалізації в процедурі банкрутства.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011 у справі № 7/5005/15290/2011 зобов'язано боржника передати на баланс КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради спірні об'єкти нерухомості боржника.

Між тим, державна реєстрація права господарського відання боржника проведена лише у 2013 році, тобто після його включення до ліквідаційної маси та продажу на спірних торгах.

На підставі вище встановлених обставин справи суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що за приписами ст. 136 Господарського кодексу України, ст. 26, ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" на момент включення спірного майна до ліквідаційної маси, останнє боржнику не належало, у зв'язку з чим, відбулося незаконне відчуження нерухомого майна в процедурі банкрутства.

Разом з тим, ч. 2 ст. 80 ГПК України передбачає, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив спір між тими ж сторонами, про той же предмет спору і з тих же підстав.

Як вбачається, у даній справі ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2013 відмовлено у задоволенні скарги КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" на дії ліквідатора боржника Барановського О.М. щодо незаконного включення до ліквідаційної маси спірного майна (об'єктів нерухомості).

В ході розгляду вказаної скарги, місцевим господарським судом в мотивувальній частині ухвали від 16.07.2013 зазначено, що ліквідатор боржника правомірно включив спірні об'єкти нерухомого майна до ліквідаційної маси, оскільки вони були закріплені за боржником на праві повного господарського відання та підлягають реалізації при здійсненні ліквідаційної процедури останнього. Вказані обставини справи й стали підставою відмови у задоволенні скарги КП "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю".

Разом з тим вказане рішення від 16.07.2013 в апеляційному чи касаційному порядках не переглядалося, відтак згідно ст. 85 ГПК України набрало законної сили.

Отже, спір стосовно права на об'єкти нерухомості, реалізовані в процедурі банкрутства на спірному аукціоні та обставина правомірності включення ліквідатором спірного майна до ліквідаційної маси вже були предметом розгляду місцевого господарського суду ще у 2013 році.

У разі ж встановлення істотних для справи обставин, господарський суд може переглянути прийняте ним судове рішення, яке набрало законної сили, виключно за нововиявленими обставинами в порядку ст. 112 ГПК України.

Таким чином, касаційна інстанція Залишаючи без змін ухвалу від 29.08.2016 та постанову від 19.12.2016 спричинила ситуацію за якої у даній справі існують два протилежних рішення стосовно приналежності права боржника на спірні об'єкти нерухомості.

Однак суди попередніх інстанцій у порушення вимог ст. 47, 43 ГПК України вказаних обставин не дослідили та не надали їм відповідної правової оцінки, що свідчить про неповноту дослідження обставин у справі про банкрутство КВЖРЕП Ленінського району.

На підставі наведеного вище вважаю, що касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "Регіонінвестгрупп" підлягала задоволенню частково, ухвала господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та постанова Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 скасуванню, а справа № 38/5005/5752/2012 в цій частині направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.

суддя Вищого господарського суду України Б.М. Поляков