РІШЕННЯ

21.03.2017Справа №910/1586/17

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Багнюка І.І., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 910/1586/17

за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», м. Київ,

до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант», м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1, м. Київ,

про стягнення 5 136,92 грн.,

за участю представників:

позивача - не з'явилися;

відповідача - Сергутін В.А. (довіреність від 03.01.2017 № 02/661-68);

третьої особи - ОСОБА_1 (особисто; посвідчення водія серія НОМЕР_3).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (далі - ПАТ «СК «Арсенал Страхування») звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ «СК «Альфа-Гарант») про стягнення 5 136,92 грн. страхового відшкодування в порядку регресу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1586/17; призначено до розгляду на 28.02.2017; залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1.

27.02.2017 позивач подав суду документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

28.02.2017 відповідач подав суду: клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку неможливістю забезпечити явку повноважного представника; документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2017 розгляд справи було відкладено на 21.03.2017 у зв'язку з неявкою представників відповідача та третьої особи.

20.03.2017 позивач подав суду документи на виконання вимог ухвали суду від 28.02.2017.

21.03.2017 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на фізичний знос.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.03.2017 надав пояснення по суті спору; проти задоволення позовних вимог заперечив.

Третя особа надала пояснення по суті спору.

Представники позивача у судове засідання 21.03.2017 не з'явилися; про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Ухвали Господарського суду міста Києва були надіслані учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті таких ухвал та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 21.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані учасниками процесу документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представника відповідача та третьої особи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.09.2013 ПАТ «СК «Арсенал Страхування» (страховик) та товариством з обмеженою відповідальністю «Український Лізинговий Фонд» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 108/13-Т/Ц2 (далі - Договір) та страхове свідоцтво від 30.05.2014 за страховим випадком «дорожньо-транспортна пригода» (далі - ДТП).

Предметом вказаного Договору є: майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованими наземними транспортними засобами, щодо яких страхувальником укладено договори фінансового лізингу, в тому числі автомобілем «Renault» (державний номер НОМЕР_1).

04.02.2015 о 15 год. 00 хв. у м. Києві по вул. Здолбунівській, 7д, сталася ДТП, за участю застрахованого автомобіля «Renault» під керуванням водія ОСОБА_3 та автомобіля «Mercedes-Benz» (державний номер НОМЕР_2) під керуванням водія ОСОБА_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 пункту 10.9 Правил дорожнього руху України.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 23.02.2015 зі справи № 753/2929/15-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 340 грн.

З вказаної постанови суду вбачається, що саме внаслідок порушення ОСОБА_1 Правил дорожнього руху України відбулося зіткнення автомобіля «Mercedes-Benz» (державний номер НОМЕР_2) з автомобілем «Renault» (державний номер НОМЕР_1).

Слід зазначити, що участь у ДТП вказаних транспортних засобів підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду ВДАІ Дарницького РУ ГУМВСУ в м. Києві № 57304745.

05.02.2015 страхувальник звернувся до позивача із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування.

11.02.2015 позивачем складено страховий акт № 160/14-Т/ЛВ-309-1 і розрахунок страхового відшкодування, відповідно до якого сума страхового відшкодування складає 9 781,17 грн.

На підставі страхового акта страховик, виконуючи свої зобов'язання за Договором, сплатив страхове відшкодування у сумі 9 781,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 13.02.2015 № 4830.

За приписами статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону (статті 9, 22 - 31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Водночас, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.

Пунктом 36.4 статті 36 Закону передбачено право страховика у разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування (регламентна виплата безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Разом з тим, згідно зі статтею 21 Закону на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника «Mercedes-Benz» як страхувальника на момент ДТП була застрахована ТДВ «СК «Альфа-Гарант» за полісом № АІ/5665542, за якими ліміт по майну становив 50 000 грн., а франшиза - 1 000 грн.

Таким чином, особою, відповідальною за завдані у цьому випадку збитки, відповідно до Закону, у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є саме ТДВ «СК «Альфа-Гарант».

Пунктом 22.1 статті 22 Закону передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно до статті 29 Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

У разі, якщо цивільно-правова відповідальність особи застрахована, вона відповідає за заподіяну нею шкоду тільки у розмірі, який перевищує ліміт відповідальності страховика. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, та не відшкодовується шкода, пов'язана із втратою товарної вартості транспортного засобу, ці втрати підлягають відшкодуванню за рахунок особи, з вини якої заподіяна шкода.

Положеннями пунктів 7.36-7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затвердженої Наказом Фонду державного майна України та Мін'юсту, від 24.11.2003, № 142/5/2092 встановлено підстави та порядок розрахунку коефіцієнту фізичного зносу.

За змістом статті 12 Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Згідно до пункту 35.1 статі 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Строки і порядок прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені статтями 36, 37 Закону.

Позивач 26.06.2015 надіслав на адресу відповідача претензію № 0/п на суму 9 781,17 грн., в якій просив відшкодувати збитки в порядку регресу.

Відповідач листом від 30.07.2015 № 12/2736 визнав законність вимог позивача щодо страхового відшкодування в порядку регресу, однак не погодився із сумою заявлених регресних вимог, мотивуючи тим, що рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Автомотив» від 09.02.2015 № 871, на підставі якого була здійснена виплата страхового відшкодування, не є доказом реальної вартості робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідач здійснив власний розрахунок вартості відновлювального ремонту транспортного засобу «Renault».

Так, згідно калькуляції відповідача від 20.07.2015 № 13230, вартість ремонту вказаного автомобіля складає 7 707,77 грн., а з урахуванням фізичного зносу та суми франшиз (1 242 грн. за Договором і 1 000 грн. за полісом) підсумкова вартість відновлювального ремонту, на думку відповідача, складає 3 644,25 грн.

Відповідач перерахував позивачу грошові кошти у сумі 3 644,25 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 29.07.2015 № 13716.

Разом з тим, позивач з розрахунком відповідача не погодився та просить суд стягнути страхове відшкодування в порядку регресу у сумі 5 136,92 грн. (9 781,17 грн. - 3 644,25 грн. - - 1 000 грн.).

Позивачем доведено належними та допустимими доказами протиправну поведінку і вину водія забезпеченого транспортного засобу у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, наявність правових підстав для задоволення позову страхової компанії щодо стягнення з відповідача - особи, відповідальної за завдану шкоду, у межах, передбачених договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суми виплаченого страхового відшкодування.

Проте відповідно до чинного законодавства України суму страхового відшкодування необхідно зменшити на коефіцієнт фізичного зносу.

Судом встановлено, що коефіцієнт фізичного зносу складає 24,5 %, оскільки транспортний засіб був двічі учасником ДТП і зазнавав пошкоджень.

За розрахунком суду страхове відшкодування, яке має бути сплачено відповідачем складає - 2 740,53 грн. (9 781,17 грн. (сума страхового відшкодування, що була виплачена позивачем страхувальнику) - 1 000 грн. (франшиза, визначена у полісі відповідача) - 2 396,39 грн. (фізичний знос, визначений за коефіцієнтом 24,5%) - 3 644,25 грн. (сума відшкодована відповідачем 29.07.2015)).

Таким чином, сума страхового відшкодування, що має бути сплачена відповідачем на користь позивача складає 2 740,53 грн.

Що ж до тверджень відповідача про необхідність зменшення суми страхового відшкодування на суму франшизи 1 242 грн. за Договором, то слід вказати таке.

З розрахунку страхового відшкодування здійсненого позивачем (а.с. 18) чітко вбачається, що останнім було вираховано вказану франшизу та сплачено страхове відшкодування без франшизи.

Інші доводи відповідача, викладені ним у відзиві, суд вважає непереконливими та такими, що не відповідають приписам чинного законодавства України, спростовуються матеріалами та встановленими обставинами справи.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає частковому задоволенню.

За приписами статті 49 ГПК України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» (01133, м. Київ, бул. Лесі Українки, 26; ідентифікаційний код: 32382598) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154; ідентифікаційний код: 33908322): 2 740 (дві тисячі сімсот сорок) грн. коп. страхового відшкодування в порядку регресу та 853 (вісімсот п'ятдесят три) грн. 59 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 24.03.2017.

Суддя І.Д. Курдельчук