ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.03.2017 Справа № 920/67/17
Господарський суд Сумської області у складі судді Левченка П.І. при секретарі судового засідання Чепульській Ю.В. розглянув матеріали справи № 920/67/17

за позовом керівника Шосткинської місцевої прокурори в інтересах держави в особі позивача Сумської обласної державної адміністрації, м. Суми,

до відповідачів 1) Глухівської районної державної адміністрації Сумської області, м. Глухів Сумської області,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Глухівський карєр кварцитів», с. Баничі Глухівського району Сумської області,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Баницької сільської ради Глухівського району Сумської області, с. Баничі Глухівського району Сумської області,

про визнання незаконними та скасування розпоряджень, договору оренди землі та повернення земельної ділянки,

за участю представників:

прокурора Вортоломея М.Ф.,

позивача не зявився,

відповідачів 1) не зявився,

2) ОСОБА_1 за довіреністю № 5 від 02.02.2017,

третьої особи - не зявився.

Суть спору: прокурор у своїй позовній заяві просить суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації Сумської області від 06.05.2009 року № 168 «Про надання дозволу Дочірньому підприємству Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для промисловості - добувної на території Баницької сільської ради»; визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 20.10.2010 року № 477 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку Дочірньому підприємству Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» для промисловості - добувної (видобування пісковиків кварцитовидних) на території Баницької сільської ради (за межами населеного пункту села Баничі) Глухівського району Сумської області; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки між Глухівською районною державною адміністрацією Сумської області та Дочірнім підприємством Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» від 06.12.2010 року про передачу в оренду земельної ділянки загальною площею 9,9970 га, який зареєстрований 08.12.2010 року за № 44; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Глухівський карєр кварцитів», як правонаступника Дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» на користь Сумської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 9,9970 га, яка розташована на території Баницької сільської ради за межами населеного пункту с. Баничі Глухівського району Сумської області та використовується на підставі договору оренди земельної ділянки від 06.12.2010року, укладеного між Глухівською районною державною адміністрацією Сумської області та Дочірнім підприємством Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів», зареєстрованого у Глухівському районному відділі Сумської регіональної філії ДП Центр Державного земельного кадастру» за № 44 від 08.12.2010 року.

Позивач письмово виклав свою позицію у даній справі у листі від 17.02.2017 року № 01-48/1374 (а.с. 52-54). Позивач зазначає, що право розпорядження спірною земельною ділянкою належало і належить виключно йому. Протягом 2010 року позивачеві надходили щомісяця у паперовій формі розпорядження голів усіх 18 районних державних адміністрацій Сумської області, у тому числі і від відповідача-1. На виконання вимог статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» позивачем у 2010 році щокварталу проводився вибірковий правовий аналіз розпоряджень голів районних державних адміністрацій Сумської області з питань здійснення повноважень, передбачених чинним законодавством. Враховуючи значний обсяг зазначених розпоряджень такий правовий аналіз проводився вибірково, що унеможливило проведення аналізу усіх розпоряджень голів районних державних адміністрацій, у тому числі, і розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 20.10.2010 року № 477. Тому позивач дізнався про згадане розпорядження та укладений на його виконання договір оренди землі від 06.12.2010 року лише з листа Шосткинської місцевої прокуратури Сумської області від 02.12.2016 року № 100-7637вих16. Позовні вимоги прокурора позивач просить суд задовольнити, розглянути справу за відсутності представника позивача.

Відповідач-1 відзиву на позов та будь-яких заяв чи клопотань суду не подав.

Відповідач-2 20.02.2017 року подав суду клопотання про припинення провадження у справі, оскільки спір не підлягає вирішенню в господарських судах України. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач-2 посилається, зокрема, на рішення Конституційного суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 року, постанови Верховного Суду України № 820/3507/15 від 07.06.2016 року, № 824/167/15-а від 19.01.2016 року, № 806/3787/13-а від 11.10.2016 року, № 815/5987/14 від 13.12.2016 року (а.с. 57-92). Відповідач-2 вважає, що дана справа підлягає розгляду в суді адміністративної юрисдикції, у тому числі і щодо визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, оскільки договір є похідним від розпоряджень голови районної державної адміністрації та був укладений на підставі оспорюваних прокурором розпоряджень.

Прокурор не погоджується з правовою позицією відповідача-2, вважаючи, що орган державної влади у даному випадку діє як орган, через який держава реалізує повноваження власника земельної ділянки та вступає з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. У таких відносинах держава або державний орган є рівними учасниками земельних відносин поряд з іншими юридичними та фізичними особами. Як на судову практику прокурор посилається на постанову Вищого господарського суду України від 01.03.2017 року у справі № 906/920/16 (а.с. 106-111).

27.03.2017 року відповідач-2 подав суду клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними. Сумська обласна державна адміністрація протягом всього часу дії оскаржуваних актів здійснювала контроль за діяльністю Глухівської районної державної адміністрації, яка щорічно їй звітувала, а тому Сумська обласна державна адміністрація (позивач) знала та повинна була знати про винесення оскаржуваних розпоряджень та укладення договору оренди земельної ділянки від 06.12.2010 року. Отже, строк позовної давності сплинув ще у 2012-2013 роках.

Відповідач-2 посилається на правову позицію Верховного Суду України щодо початку перебігу строків позовної давності у справах за позовами прокурорів в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави (постанови Верховного Суду України № 6-17цс15 від 01.07.2015 року, № 3-194гс14 від 23.12.2014 року, № 3-23гс14 від 27.05.2014 року). Як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, зокрема прокурором, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Отже, положення про початок перебігу позовної давності (стаття 261 Цивільного кодексу України) поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, сам перебіг відраховується від моменту, коли довідався чи міг довідатися про порушення своїх прав саме позивач - Сумська обласна адміністрація

Відповідач-2 27.03.2017 року подав суду також клопотання про витребування доказів, а саме: посвідчених належним чином копій технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки (кадастровий номер :04:001:0292) в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на зазначену земельну ділянку від 06.12.2010 року.

27.03.2017 року відповідач-2 також подав суду клопотання про призначення судової експертизи з наступними питаннями на вирішення судового експерта: чи відповідав встановлений в договорі оренди землі від 06.12.2010 року розмір орендної плати вимогам законодавства; чи відповідала сума сплаченої орендної плати за договором оренди землі від 06.12.2010 року встановленим договором та чинним на момент сплати законодавством розмірам орендної плати з урахуванням дійсної на момент сплати нормативної грошової оцінки земельної ділянки у період від 06.12.2010 року до дійсного часу.

Суд відхилив клопотання відповідача-2 про витребування доказів та про призначення судової експертизи у звязку з їх необгрунтованістю.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 27.03.2017 року подав суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: 1) під час винесення розпоряджень № 477 від 20.10.2010 року та № 168 від 06.05.2009 року голова Глухівської районної державної адміністрації діяв у межах своїх повноважень; 2) діями відповідачів інтересів держави порушено не було; 3) позивачем порушено строк позовної давності за заявленими вимогами; 4) справа непідсудна господарським судам України. Прокурором невірно визначено юрисдикцію щодо розгляду спору та подано позов із порушенням правил підсудності.

Заступник керівника Шосткинської місцевої прокуратури надіслав 27.03.2017 року до суду письмові заперечення на клопотання відповідача-2 (факс), в яких заперечує проти клопотання відповідача-2 про припинення провадження у справі, вважаючи, що спір у даній справі слід розглядати в порядку господарського судочинства.

Суд погодився з правовим обгрунтуванням позиції заступника керівника Шосткинської місцевої прокуратури щодо розгляду спору в порядку господарського судочинства, оскільки у даному випадку предметом розгляду є спір про право, який виник між власником землі (державою) в особі уповноваженого органу Сумською обласною державною адміністрацією та відповідачами, які порушили право позивача розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Крім того, заступник керівника Шосткинської місцевої прокуратури надіслав 27.03.2017 року до суду заяву (факс), в якій керуючись пунктом 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, просить суд провадження у справі припинити за позовною вимогою щодо визнання незаконним та скасування розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 06.05.2009 року № 168 «Про надання дозволу Дочірньому підприємству Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для промисловості добувної на території Баницької сільської ради, оскільки дана вимога була реалізована, та повернути 1600 грн. судового збору Прокуратурі Сумської області.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та представника та відповідача-2, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням голови Глухівської районної державної адміністрації Сумської області від 06.05.2009 року № 168 надано дозвіл Дочірньому підприємству Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди строком на 8 років на земельну ділянку орієнтовною площею 10 га для промисловості добувної (видобування пісковиків кварцитоподібних) за рахунок земель запасу, розташованих на території Баницької сільської ради Глухівського району Сумської області за межами населеного пункту.

Розпорядженням голови Глухівської районної державної адміністрації Сумської області від 20.10.2010 року № 477 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку Дочірнього підприємства Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» для промисловості добувної (видобування пісковиків кварцитовидних) за рахунок земель державної власності із категорії земель промисловості на території Баницької сільської ради за межами населеного пункту с. Баничі Глухівського району Сумської області.

Вищезгаданим розпорядженням від 20.10.2010 року № 477 також надано дозвіл Дочірньому підприємству Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» на продовження терміну оренди земельної ділянки загальною площею 9.9970 га для промисловості добувної (видобування пісковиків кварцитовидних) за рахунок земель державної власності із категорії земель промисловості, розташованих на території Баницької сільської ради за межами населеного пункту.

На підставі розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 20.10.2010 року № 477 між Глухівською районною державною адміністрацією (орендодавцем) та Дочірнім підприємством Відкритого акціонерного товариства «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат» «Глухівський карєр кварцитів» (орендарем) було укладено договір оренди землі від 06.12.2010 року, за яким орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для промисловості добувної (видобування пісковиків кварцитовидних) загальною площею 9,9970 га та нормативною грошовою оцінкою 2473399,76 грн., яка знаходиться на території Баницької сільської ради Глухівського району Сумської області. Договір укладено на період дії спеціального дозволу на користування надрами до 29.07.2017 року. Договір зареєстровано у Глухівському районному відділі Сумської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» 08.12.2010 року за № 44. Земельна ділянка передана орендарю 09.12.2010 року згідно акту приймання-передачі земельної ділянки.

Прокурор вважає, що вищезгадані розпорядження є незаконними та підлягають скасуванню, а договір визнанню недійсним, оскільки укладений на підставі незаконного розпорядження.

Відповідач-2 вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: під час винесення розпоряджень № 168 від 06.05.2009 року, № 477 від 20.10.2010 року голова районної державної адміністрації діяв в межах своїх повноважень; діями відповідачів інтересів держави порушено не було; справа непідсудна господарським судам України; позивачем порушено строк позовної давності за заявленими вимогами.

Прокурор в обгрунтування своїх позовних вимог посилається, зокрема, на статтю 13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», згідно якої місцеві державні адміністрації вирішують лише ті питання, які віднесені законами до їх повноважень.

Згідно частини третьої статті 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент укладення договору) встановлено, що обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Згідно частини сьомої статті 122 Земельного кодексу України, Кабінет Міністрів України надає земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у випадках, визначених статтями 149, 150 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 Перехідних положень Земельного кодексу України, у випадках, коли земельні ділянки надані в оренду до введення в дію цього Кодексу органами, повноваження яких з надання земельних ділянок з прийняттям цього Кодексу змінені, продовження строку оренди зазначених земельних ділянок здійснюється органами, що мають право надання вказаних земель за цим Кодексом.

З огляду на викладене Глухівська районна державна адміністрація Сумської області під час видачі розпоряджень № 168 від 06.05.2009 року та № 477 від 20.10.2010 року та під час укладення договору оренди землі від 06.12.2010 року не мала повноважень розпоряджатися земельною ділянкою загальною площею 9,9970 га із категорії земель промисловості, розташованих на території Баницької сільської ради за межами населеного пункту, оскільки право розпорядження нею належить і належало на той час Сумській обласній державній адміністрації (позивачеві).

Враховуючи, що земельна ділянка передана в оренду з порушенням вимог статей 122, 124 Земельного кодексу України, тобто незаконно, розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 06.05.2009 року № 168 та від 20.10.2010 року № 477 є незаконними, то договір оренди землі від 06.12.2010 року підлягає визнанню недійсним, оскільки згідно з частиною першою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідачі (у тому числі і відповідач-2) не спростували вищенаведених правових обґрунтувань прокурора, а відтак позовні вимоги прокурора є обґрунтованими.

Поряд з цим безпідставною і необґрунтованою є заява прокурора від 27.03.2017 року про припинення провадження у справі на підставі пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України з посиланням на те, що «дана вимога була реалізована», стосовно позовної вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 06.05.2009 року № 168 про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку для промисловості добувної на території Баницької сільської ради.

Господарський суд припиняє провадження у справі згідно пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, у звязку з відсутністю предмета спору у випадку припинення існування предмета спору.

Згідно пункту 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК (пункту 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України) є можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Суд вважає, що посилання прокурора на те, що дана вимога (щодо про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 06.05.2009 року № 168) була реалізована, стосується реалізації цього ненормативного правового акту (розпорядження), який був застосований одноразово й після реалізації вичерпав свою дію.

Така позиція відповідає позиції Конституційного Суду України, який у своєму рішенні від 23.06.1997 році № 2-зп зазначив, що «за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію».

Однак предмет спору, з яким звернувся до суду прокурор, зокрема, щодо визнання недійсним та скасування розпорядження, існував на момент його виникнення та не припинив існування в процесі розгляду справи, а тому підстави для припинення провадження у справі за пунктом1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України відсутні.

З огляду на викладене, позовні вимоги прокурора, у тому числі й позовна вимога щодо якої прокурор просить суд припинити провадження у справі, керуючись пунктом 1-1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, підлягає розгляду судом і стосовно визнання незаконними вищезазначених розпоряджень, як уже зазначалося вище, позовні вимоги є правомірними, оскільки вони відповідають, зокрема, частині першій статті 21 Цивільного кодексу України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Поряд з цим відповідач-2 подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (стаття 261 Цивільного кодексу України).

Частиною третьою статті 267 зазначеного Кодексу передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, як це визначено частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України.

Враховуючи те, що Сумська обласна державна адміністрація була розпорядником оспорюваної земельної ділянки (здійснювала повноваження власника земельної ділянки) вона могла довідатися про порушення своїх прав у 2010 році чи принаймні у січні 2011 року (тобто до 01.02.2011 року), а відтак позовні давність сплинула 01.02.2014 року безумовно.

За приписами статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю.

Таким чином, Сумська обласна державна адміністрація (позивач), протягом всього часу дії оскаржуваних актів здійснювала контроль за діяльністю Глухівської районної державної адміністрації, а отже Сумська обласна державна адміністрація повинна була знати про винесення відповідачем-1 оскаржуваних розпоряджень та укладення між відповідачами договору оренди земельної ділянки від 06.12.2010 року.

Зміст части першої статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» щодо здійснення контролю за діяльністю районних державних адміністрацій безумовно свідчить про обовязок обласних державних адміністрацій здійснювати такий контроль постійно, а не вибірково та іноді.

Згідно частини другої 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, що діяла у 2009-2011 роках), голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними.

Згідно частини третьої тієї ж статті Закону (у редакції, що діяла у період 2009-2011 років), голови обласних державних адміністрацій мають право скасовувати розпорядження голів районних державних адміністрацій, що суперечать Конституції України та законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України, Кабінету Міністрів України, голів обласних державних адміністрацій, а також міністерств, інших центральних органів виконавчої влади.

У своїй письмово викладеній позиції у даній справі (а.с. 52-54) позивач звертає увагу суду, «що землі відповідно до статті 14 Конституції України, є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави і Сумська обласна державна адміністрація в особі держави, і, як орган, який відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації» забезпечує на території області законність, наділена повноваженнями щодо захисту та розпорядженням земельними ділянками державної власності, у тому числі і спірною. Ураховуючи вищевикладене, виключно Сумська обласна державна адміністрація, починаючи з моменту видання спірних розпоряджень і станом на цей час, наділена повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою. Щодо можливості оскарження спірних розпоряджень позивачем слід зазначити, що протягом 2010 року до Сумської обласної державної адміністрації щомісяця надходили у паперовій формі розпорядження голів 18 районних державних адміністрацій Сумської області, у тому числі і від Глухівської районної державної адміністрації. При цьому на виконання статті 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» Сумською обласною державною адміністрацією, зокрема, юридичним відділом апарату Сумської обласної державної адміністрації, у 2010 році щокварталу проводився вибірковий правовий аналіз розпоряджень голів районних державних адміністрацій з питань здійснення повноважень, передбачених чинним законодавцем. Ураховуючи значний обсяг зазначених розпоряджень, таки правовий аналіз здійснювався вибірково, що унеможливило проведення аналізу усіх розпоряджень голів районних державних адміністрацій, у тому числі, і розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації від 2010.2010 року № 477.».

Таким чином, позивач у викладеній ним письмово позиції у даній справі визнає, що він є органом державної влади, який від імені держави здійснює повноваження власника щодо спірної земельної ділянки, у тому числі повноваження щодо розпорядження нею, а згідно частини четвертої статті 319 Цивільного кодексу України, власність зобовязує.

Позивач підтверджує, що він міг довідатися про порушення свого права (права держави у своїй особі) та про особу, яка його порушила, оскільки протягом 2010 року (як і протягом 2009 і 2011 років тощо) до нього щомісяця надходили у паперовій формі розпорядження голів усіх 18 районних державних адміністрацій Сумської області, у тому числі і від Глухівської районної державної адміністрації.

Стаття 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» зобовязує обласні державні адміністрації здійснювати контроль за діяльністю районних державних адміністрацій не вибірково раз у квартал, а повністю і постійно.

Оскільки, згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, то отримуючи щомісячно усі розпорядження голови Глухівської районної державної адміністрації, позивач (Сумська обласна державна адміністрація) могла довідатися про порушення свого права (про незаконність розпоряджень від 06.05.2009 року № 168 та від 20.10.2010 року № 477) відповідно у червні 2009 року та у листопаді 2010 року, і, зокрема, з розпорядження від 20.10.2010 року № 477 могла довідатися про наступне укладення на виконання цього розпорядження договору оренди землі від 06.12.2010 року та дослідити його зміст, здійснюючи контроль за діяльністю Глухівської районної державної адміністрації.

Таким чином, загальна позовна давність, встановлена статтею 257 Цивільного кодексу України тривалістю у три роки, щодо усіх позовних вимог у даній справі сплинула у січні 2014 року, оскільки позивач міг довідатися як про вищезгадані розпорядження, так і про укладений на їх підставі договір у січні 2011 року, коли у нього були в наявності розпорядження у паперовій формі, які надсилалися йому щомісячно, і був уже укладений і зареєстрований договір оренди землі на виконання розпорядження № 477 від 20.10.2010 року, зі змісту якого позивач міг довідатися та перевірити факт укладення договору оренди землі від 06.12.2010 року.

Як уже зазначалося вище, згідно частин третьої та четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідачем-2 заявлено про застосуванням позовної давності, а позовна давність сплинула у січні 2014 року, то це є, згідно частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України, підставою для відмови у позові і тому позовні вимоги прокурора у даній справі не підлягають задоволенню.

Твердження прокурора у позовній заяві, що початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли органи прокуратури дізналися про факт порушення вимог земельного законодавства, є помилковими, оскільки навіть наведена прокурором у його позовній заяві правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 01.07.2015 року у справі № 6-178цс15 свідчить про протилежне, а саме про те, що як у випадку предявлення позову самою особою, право якої порушено (наприклад, Сумською обласною державною адміністрацією), так і у випадку предявлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою (наприклад, керівником Шосткинської місцевої прокуратури), відлік позовної давності обчислюється з одного і того ж моменту: коли особа (Сумська обласна державна адміністрація) довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Недоречним є посилання прокурора на пункт 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» щодо того випадку, коли згідно із законом позивачем у справі виступає прокурор, позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення або про особу, яка його допустила, довідався або мав довідатися відповідний прокурор, оскільки у даному випадку (у даній справі) позивачем є Сумська обласна державна адміністрація як особа, права якої порушено, а не прокурор.

На підставі всього вищевикладеного, позовні вимоги прокурора у даній справі задоволенню не підлягають у звязку зі спливом позовної давності.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 названого Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються учасниками судового процесу. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 цього ж Кодексу визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Судові витрати у даній справі, згідно статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Прокуратуру Сумської області.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 04.04.2017.

Суддя ОСОБА_2