ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23.03.2017 Справа № 920/51/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Полісан", м. Суми,

до відповідача Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Суми,

про стягнення 51 568 грн. 16 коп.,

Суддя Жерьобкіна Є.А.

Представники:

Від позивача - Краснонос О.В. (довіреність № 597 від 10.01.2017);

Від відповідача - не з'явився;

При секретарі судового засідання Мудрицькій С.Ю.,

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 35 315 грн. 76 коп., в тому числі 2476 грн. 42 коп. 3% річних, 32839 грн. 34 коп. інфляційних збитків у зв'язку з несвоєчасним погашенням заборгованості за договором поставки № 1904/2013-П від 19.04.2013.

Позивач подав заяву (вх. № 506к від 27.02.2017), в якій збільшує позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача 51 568 грн. 16 коп., в тому числі 43 325 грн. 04 коп. інфляційних збитків, 8 243 грн. 12 коп. 3% річних у зв'язку з несвоєчасним погашенням заборгованості за договором поставки № 1904/2013-П від 19.04.2013.

Враховуючи передбачене ст. 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, суд приймає заяву позивача (вх. № 506к від 27.02.2017) до розгляду.

Відповідач у судове засідання не з'явився, обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Враховуючи визначений ст. 69 Господарського процесуального кодексу України строк вирішення спору, достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, у дане судове засідання клопотання про відкладення розгляду справи не надходило, згідно зі ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Сумської області від 18.06.2015 у справі № 920/723/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Полісан", м. Суми, до відповідача - Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", м. Суми, про стягнення 223537,00 грн., яке набрало законної сили 13.07.2015, позов задоволено повністю, стягнуто з Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "ПОЛІСАН" заборгованість за поставлений товар в розмірі 162570,53 грн., пеню в розмірі 229,43 грн., інфляційні втрати в розмірі 58850,54 грн., 3 % річних в розмірі 1886,50 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 4470,74 грн. Судом під час розгляду справи № 920/723/15 встановлено, що 19.04.2013 року між позивачем та відповідачем укладено договір поставки № 1904/2013-П, відповідно до умов якого позивач зобов'язався передати у власність відповідача, а відповідач зобов'язався прийняти і оплатити на умовах даного договору лакофарбову продукцію, найменування (номенклатура, асортимент) ціна, кількість якої викладені в специфікаціях, що є невід'ємною частиною договору. Факт отримання відповідачем товару за договором підтверджено видатковими накладними: № 20439 від 22.04.2013 року, № 20449 від 22.04.2013 року та № 33541 від 24.05.2013 року; актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2013 року по 13-15.06.2015 року; рахунками: № 2201 від 19.04.2013 року та № 3420 від 22.05.2013 року; податковими накладними: № 7615 від 22.04.2013 року, № 7611 від 22.04.2013 року та № 6786 від 24.05.2013 року; товарно-транспортними накладними: № Р20439 від 24.04.2013 року, № Р33541 від 24.05.2013 року та № Р20449 від 22.04.2013 року. Заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар складає 162570 грн. 53 коп.

Згідно зі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не розрахувався за отриманий товар відповідно до укладеного між сторонами договору, не зважаючи на рішення суду у справі № 920/723/15, боргу в сумі 162570 грн. 53 коп. не повернув, у зв'язку з чим відповідачу за прострочення виконання грошового зобов'язання нараховані 3% річних в сумі 8243 грн. 12 коп. та інфляційні збитки в сумі 43325 грн. 04 коп., виходячи з суми заборгованості в розмірі 162570 грн. 53 коп. за період з 18.06.2015 по 24.02.2017 на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 530 Цивільного кодексу України, передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим кодексом, іншими законами або договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

При цьому норми ст. 625 ЦК України не обмежують права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Відповідачем не подано доказів погашення заборгованості перед позивачем в сумі 162570 грн. 53 коп., такі докази в матеріалах справи відсутні.

Частина 2 ст. 617 Цивільного кодексу України та частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України передбачають, що відсутність у боржника необхідних коштів, а також порушення зобов'язань контрагентами правопорушника не вважаються обставинами, які є підставою для звільнення боржника від відповідальності за порушення зобов'язання.

При цьому, з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

При цьому, індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування і інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце протягом повного календарного місяця, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т. п. проводяться "ланцюговим" методом, тобто шляхом множення: місячних (квартальних і т. д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007 № 265 "Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін").

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у листі від 01.07.2014року «Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, повинно враховуватися, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

З матеріалів справи вбачається, що при розрахунку інфляційних збитків позивачем не враховано, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а також те, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Разом з цим, не врахування позивачем при розрахунку інфляційних втрат дефляції тягне за собою завищення інфляційних втрат, а відтак і порушення прав відповідача, так як індекс інфляції за своєю суттю є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України.

У зв'язку з зазначеним, судом не виходячи за межі визначеного позивачем періоду часу та максимального розміру нарахувань, здійснено перерахунок інфляційних збитків за період з 18.06.2015 по 24.02.2017, виходячи з суми заборгованості в розмірі 162 570 грн. 53 коп. Згідно з розрахунком суду інфляційні збитки складають 27406 грн. 45 коп.

На підставі викладеного, враховуючи, що зобов'язання з оплати 162 570 грн. 53 коп. основного боргу за поставлений товар відповідно до укладеного між сторонами договору поставки № 1904/2013-П від 19.04.2013 відповідачем не виконано, прийняття господарським судом рішення від 18.06.2015 у справі № 920/723/15 про задоволення вимог позивача в цій частині, не припиняє зобов'язальних відносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум, перевіривши обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних збитків в сумі 27 406 грн. 45 коп., 3% річних в сумі 8 243 грн. 12 коп.

В іншій частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 15 918 грн. 59 коп. інфляційних збитків суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1600 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Дочірнього підприємства "Сумський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" (вул. Роменська, буд. 79/2, м. Суми, 40002, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Полісан" (вул. Івана Піддубного, буд. 25, м. Суми, 40000, код 32318370) 27406 грн. 45 коп. інфляційних збитків, 8243 грн. 12 коп. 3% річних, 1600 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

3. У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 23.03.2017

Суддя Є.А. Жерьобкіна