РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017Справа №910/7787/16
За позовом Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" та Державного підприємства "Донецька залізниця"

про стягнення збитків у сумі 216 844,99 грн. Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: Лях К.М., за довіреністю

від відповідача-2: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У квітні 2016 року позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення збитків у сумі 216 844,99 грн., завданих внаслідок недоотримання вантажу, що перевозився на підставі договору поставки від 30.12.2013 року № Упр14/28/162 та залізничної накладної від 25.07.2014 року № 51530582.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що на виконання умов договору поставки № Упр14/28/162 від 30.12.2013 р. та згідно договору перевезення, оформленого залізничною накладною № 51530582 від 25.07.2014 р., на адресу позивача були відправлені, зокрема, вагони № 52797701, № 53500542, № 54781380 та № 60034832 з вантажем - вугілля кам'яне (антрацит), вантажовідправником якого є ТОВ "ДТЕК Ровенькиантрацит", а перевізником - ДП "Донецька залізниця".

У кінцевому пункті призначення - на станції "Маріуполь-Сортувальний" Донецької залізниці було виявлено, що вагони № 52797701, № 53500542, № 60034832 на вказану станцію не прибули, а були відчеплені без акту з/ф, внаслідок чого позивачу були спричені збитки, які відповідач, як правонаступник ДП "Донецька залізниця", зобов'язаний відшкодувати.

Посилаючись на ст.ст. 224, 225 ГК України, ПрАТ "ММК імені Ілліча" просить стягнути з відповідача збитки в сумі 216 844, 99 грн.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначивши, що він неналежний відповідач у справі, оскільки не є правонаступником Державного підприємства "Донецька залізниця" за спірними правовідносинами, а тому не має підстав відшкодовувати понесені позивачем збитки. Просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 у справі № 910/7787/16, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016, у позові Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2016 касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 та рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2016 скасовано і справу № 910/7787/16 передано на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі.

За результатами автоматичного розподілу справ між суддями, справу № 910/7787/16 передано для розгляду судді Грєховій О.А.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 справа № 910/7787/16 була прийнята до свого провадження суддею Грєховою О.А., розгляд справи призначено на 16.01.2017.

У судове засідання 16.01.2017 представники сторін не з'явились.

Враховуючи те, що представники сторін у судове засідання 16.01.2016 не з'явились, а також у зв'язку із невиконанням сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 у справі № 910/7787/16, розгляд справи було відкладено на 06.02.2017.

17.01.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

У судове засідання 06.02.2017 представник позивача не з'явився.

Представники відповідача у судове засідання 06.02.2017 з'явилися та подали клопотання про продовження строків розгляду спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 було продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 27.02.2017.

24.02.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі Державного підприємства «Донецька залізниця» в якості іншого відповідача та про розгляд справи без участі представника.

У судовому засіданні 27.02.2017 суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі в якості іншого відповідача - Державне підприємство «Донецька залізниця».

Враховуючи невиконання сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 13.12.2016 та 06.02.2017 у справі № 910/7787/16 та залучення до участі у справі іншого відповідача, розгляд справи було відкладено на 27.03.2017.

21.03.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання від 14.03.2017 № 09/79, в якому позивач вказує, що перевезення вантажу згідно залізничної накладної № 51530582 від 25.07.2014 здійснювала ДП «Донецька залізниця» 30.10.2015 на станції Маріуполь-Сорт. Донецької залізниці був складений комерційний акт БН № 724383/1315, про відсутність вагонів №№ 52797701, 53500542, 60034832. Загальна сума збитків від недостачі склала 216844,99 грн. В зв'язку з тим, що на даний час ще не завершена робота з ліквідації ДП «Донецька залізниця» і воно не виключено з Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб та громадських формувань, а також у зв'язку з тим, що перевезення вантажу згідно залізничної накладної № 51530582 від 25.07.2014 здійснювало ДП «Донецька залізниця», з якою був укладений договір № 227/4477 від 02.12.2011 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надання залізницею послуг, ДП «Донецька залізниця, яка продовжує здійснювати свою господарську діяльність, має нести відповідальність за договірними зобов'язаннями, які виникли за її участі.

Представник позивача у судове засідання 27.03.2017 не з'явився, проте у поданому до відділу діловодства суду клопотанні від 14.03.2017 № 09/79 просив суд розглядати справу без участі представника позивача.

Представник відповідача-1 надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечував.

Представник відповідача-2 у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Щодо повідомлення відповідача-2 про дату, час та місце розгляду судового засідання, призначене на 27.03.2017, суд зазначає наступне.

Як вбачається з інформації з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, адресою місцезнаходження третьої особи є: 83000, м. Донецьк, вул. Артема, 68.

Відповідно до листа Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" № 50-06/606 від 08.06.2016, останнє не здійснює пересилання пошти у Донецькій області до/з міст обласного значення, в тому числі, м. Донецьк.

Відповідно до п. 6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції" від 12.09.2014 N 01-06/1290/14, за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу, інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Якщо господарським судом вжито відповідних заходів щодо повідомлення учасника судового процесу, який знаходиться на території проведення АТО, у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування прийнятого судового рішення з посиланням на пункт 2 частини третьої статті 104 або пункт 2 частини другої статті 111-10 ГПК.

З огляду на вищенаведене, судом було розміщено інформацію про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 27.03.2017, на сторінці Господарського суду міста Києва (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (роздрукована сторінка наявна у справі).

Таким чином, судом вчинено всі дії, спрямовані на повідомлення відповідача-2, а отже останній вважається повідомленим про судове засідання, призначене на 27.03.2017, належним чином.

Стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін та 3 особи та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.03.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача-1, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

30.12.2013 між ПрАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (покупець) та ТОВ "ДТЕК Трейдінг" (постачальник) був укладений договір поставки № Упр14/28/162, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати, а покупець прийняти та оплатити вугільну продукцію в кількості, зазначеній у відповідних специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору та на умовах, передбачених цим договором (п.п. 1.1, 2.1 Договору).

Згідно з п. 3.1 договору поставка товару здійснюється залізничним транспортом на умовах FCA, станція Фащівка Донецької залізниці, відповідно до специфікації до договору та підтверджується залізничними накладними.

Рахунком-фактурою № 1329 від 26.07.2014 сторони погодили, що вантажовідправником товару є ТОВ "ДТЕК Ровенькиантрацит", вантажоотримувачем - ПрАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча", товар - вугілля кам'яне (антрацит) та загальна сума товару - 3 984 994,80 грн.

На виконання умов договору 25.07.2014 ТОВ "ДТЕК Ровенькиантрацит", як вантажовідправник за накладною № 51530582, відправив на станцію Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці, зокрема, вагони № 52797701, № 53500542, № 54781380 та № 60034832 з вантажем (вугілля кам'яне (антрацит) на адресу ПАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (яке є правонаступником ПрАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча").

У кінцевому пункті призначення - на станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було виявлено, що вагони № 52797701, № 53500542, № 60034832 на вказану станцію не прибули, про що складено комерційний акт БН №724383/1315 від 30.10.2015 комісією у складі начальника станції, начальника вантажного району, приймоздавальника та ватажоотримувача.

Позивач зазначає, що за таких обставин ПрАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" понесло збитки у вигляді недоотримання вантажу у загальній сумі 216 844, 99 грн., які просить стягнути з ДП "Донецька залізниця", відповідального за нестачу товару під час його перевезення залізницею.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 у справі № 910/7787/16, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016, у позові Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позовних вимог до відповідача, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що ПАТ "Українська залізниця" не є правонаступником Державного підприємства "Донецька залізниця". Суди зазначили, що у справі відсутні дані про внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення Державного підприємства "Донецька залізниця", а тому ПАТ "Українська залізниця" не є правонаступником ДП "Донецька залізниця".

Втім, постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2016 у справі № 910/7787/16 рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 у справі № 910/7787/16 скасовано; справу № 910/7752/16 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За змістом ст. 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій та направляючи дану справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у постанові від 30.11.2016 зазначив, що при прийнятті рішення у справі суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки змісту ст.ст. 1, 2 Статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735, та не звернули увагу на те, що за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, які за змістом ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", презюмуються достовірними, ПАТ "Українська залізниця" визначене правонаступником у тому числі і ДП "Донецька залізниця".

При цьому Вищим господарським судом України було вказано на те, що ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" має спеціальний (пріоритетний у застосуванні) характер по відношенню до загальних норм ст. 104, 107 ЦК України, що вбачається з п. 2 Перехідних та прикінцевих положень цього Закону. Зазначена норма не покладає факт правонаступництва створеного ПАТ "Українська залізниця" за правами і обов'язками визначених підприємств Укрзалізниці в залежність від обов'язкового попереднього припинення зазначених підприємств, в тому числі і ДП "Донецька залізниця".

За таких обставин, Вищий господарський суд України у постанові від 30.11.2016 у справі № 910/7787/16 зазначив, що для правильного вирішення спору у даній справі судам першочергово необхідно встановити, чи перейшли всі права та обов'язки ДП "Донецька залізниця" до його правонаступника - ПАТ "Українська залізниця", зважаючи, насамперед, на положення ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", дії щодо реєстрації ПАТ "Українська залізниця" та зміст ст.ст. 1, 2 Статуту ПАТ "Українська залізниця", які визначають положення щодо правонаступництва.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача до відповідача-2 підлягають задоволенню у повному обсязі, а у позові до відповідача-1 слід відмовити з наступних підстав.

Як передбачено приписами ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За змістом ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Стаття 224 Господарського кодексу України зобов'язує учасника господарських відношень, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги, які стосуються здійснення господарської діяльності, відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, здійсненні уповноваженою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не отримані їй доходи, які уповноважена сторона отримала б у разі належного виконання зобов'язання або дотримання правил здійснення господарської діяльності іншою стороною.

Як встановлено судом, позивачем заявлено до стягнення 216844,99 грн. збитків, які виникли у зв'язку з незбереженням вантажу при перевезенні у вагонах №№ 52797701, 53500542, 54781380, 60034832 за залізничною накладною № 51530582 від 25.07.2014.

Так, за змістом ст. 909 Цивільного кодексу України, за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ч. 5 ст. 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб'єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами. Сторони можуть передбачити в договорі також інші умови перевезення, що не суперечать законодавству, та додаткову відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №457 від 06.04.1998, Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (ст. 3 Статуту).

Відповідно до статті 6 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 (далі - Статут), накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача.

Укладення договору перевезення вантажу шляхом складання транспортної накладної передбачено також ч. 2 ст. 307 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, відповідно до накладної № 51530582 від 25.07.2014 відправником - Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Ровенькиантрацит" зі станції відправлення Фащівка Донецької залізниці вантажоодержувачу - Приватному акціонерному товариству "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" (станція призначення - Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці) було відправлено вагони №№ 52797701, 53500542, 54781380, 60034832 з вантажем - антрацит, рід вагону - ПВ (піввагон), тара вагону - 93140 кг, пломби відсутні, маса вантажу - 278000 кг, вантаж маркований.

Згідно із ч. 2 ст. 924 Цивільного кодексу України перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Статтею 105 Статуту визначено, що залізниці, вантажовідправники, вантажоодержувачі, пасажири, транспортні, експедиторські і посередницькі організації та особи, які виступають від імені вантажовідправника і вантажоодержувача, несуть матеріальну відповідальність за перевезення у межах і розмірах, передбачених цим Статутом та окремими договорами.

Відповідно до ст. 113 Статуту за незбереження (втрату, нестачу, псування і пошкодження) прийнятого до перевезення вантажу, багажу, вантажобагажу залізниці несуть відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди, якщо не доведуть, що втрата, нестача, псування, пошкодження виникли з не залежних від них причин.

Статтею 52 Статуту, встановлено, що на станціях призначення залізниця зобов'язана перевірити масу, кількість місць і стан вантажу, зокрема, у разі прибуття вантажу з ознаками недостачі, псування або пошкодження під час перевезення на відкритому рухомому складі або у критих вагонах без пломб, якщо таке перевезення передбачене Правилами перевезення вантажів.

Статтею 110 Статуту передбачено, що залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.

У відповідності до ст. 129 Статуту, обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Комерційний акт складається для засвідчення таких обставин: а) невідповідності найменування, маси і кількості місць вантажу, багажу чи вантажобагажу натурою з даними, зазначеними у транспортних документах; б) у разі виявлення вантажу, багажу чи вантажобагажу без документів або документів без вантажу, багажу чи вантажобагажу; в) псування, пошкодження вантажу, багажу і вантажобагажу; г) повернення залізниці вкраденого вантажу, багажу або вантажобагажу.

Залізниця зобов'язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами.

У кінцевому пункті призначення - на станції Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці було виявлено, що вагони № 52797701, № 53500542, № 60034832 на вказану станцію не прибули, про що складено комерційний акт БН №724383/1315 від 30.10.2015 р. комісією у складі начальника станції, начальника вантажного району, приймоздавальника та ватажоотримувача.

Вказаний комерційний акт за своєю формою та змістом відповідає вимогам Статуту залізниць України та Правилам складення актів, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 334 від 28.05.2002, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2002 за № 567/6855, а тому визнається судом належним та допустимим доказом на підтвердження факту втрати вантажу.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Положеннями Статуту визначено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі (ч. 1 ст. 114 Статуту).

Вартість вантажу визначається на підставі загальної суми рахунка або іншого документа відправника, який підтверджує кількість і вартість відправленого вантажу (ст. 115 Статуту).

В матеріалах справи наявні копії рахунку № 1329 від 26.07.2014 на суму 3984994,80 грн., виставленого Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Ровенькиантрацит".

Відповідно до ч. 2 ст. 114 Статуту, недостача маси вантажу, за яку відшкодовуються збитки, в усіх випадках обчислюється з урахуванням граничного розходження визначення маси вантажу і природної втрати вантажу під час перевезення.

Згідно із ст. 27 Правил видачі вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21 листопада 2000 року №644, вантаж вважається доставленим без утрати, якщо різниця між масою, вказаною в пункті відправлення в залізничній накладній, та масою, визначеною на станції призначення, не перевищує норми природної втрати і граничного розходження у визначенні маси нетто.

При видачі вантажів, маса яких унаслідок їх властивостей зменшується при перевезенні, норма недостачі (сума норми природної втрати та граничного розходження визначення маси нетто) становить 2 % маси, зазначеної в перевізних документах щодо вантажів, зданих для перевезення у вологому стані.

Як вбачається з накладної № 51530582 від 25.07.2014, вантаж у вагонах № 52797701, № 53500542, № 60034832 перевозився у вологому стані.

Вартість 1 тони вугілля (антрациту) у вагонах № 52797701, № 53500542, № 60034832, які не прибули, відповідно до рахунку вантажовідправника ТОВ «ДТЕК Ровенькиантрацит» № 1329 від 26.07.2014 складає 1063,80 грн. (загальна вартість вугілля/кількість вугілля = 3984994,80 грн./3746,00 т = 1063,80 грн. за 1 тону).

Згідно відомості вагонів на зворотній стороні залізничної накладної № 51530582 від 25.07.2014 маса вантажу (нетто) у вагоні № 52797701, який не прибув, складає 69 000 кг., у вагоні № 53500542, який не прибув, складає 69 000 кг., № 60034832, який не прибув, складає 70 000 кг.

Сума норми природної втрати та граничного розходження визначення 2% маси нетто (від маси нетто 69000 кг. + 69 000 кг. + 70 000 кг. = 208 000 кг.) складає 208000 кг. * 2% = 4160 кг. Таким чином, кількість фактичної недостачі складає: 208000 кг. - 4160 кг. = 203840 кг. (203,84 т).

Отже, вартість втраченого вантажу, що перевозився у вагонах № 52797701, № 53500542, № 60034832 становить 216844,99 грн. (203,84 т * 1063,80 грн. .).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок збитків (вартості недостачі вантажу), суд дійшов висновку в його обґрунтованості.

Відповідно до ст. 131 Статуту залізниць України претензії, що виникли з приводу перевезення вантажів, заявляються залізниці призначення вантажу.

Матеріалами справи підтверджується, що перевезення вантажу на підставі накладної № 51530582 від 25.07.2014 здійснювало Державне підприємство "Донецька залізниця" (станція відправлення - Фащівка Донецької залізниці, станція призначення - Маріуполь-Сортувальний Донецької залізниці); вагони №№ 52797701, 53500542, 54781380, 60034832 були прийняті до перевезення Державним підприємством "Донецька залізниця" (зокрема, це підтверджується укладеним між позивачем та відповідачем-2 Договором № 227/4477 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 02.12.2011; на комерційному акті № БН №724383/1315 від 30.10.2015 міститься штамп Донецької залізниці (Дон. Зал) та про це зазначає позивач у письмових поясненнях, поданих до суду 21.03.2017).

При цьому, як встановлено судом, станом на дату перевезення вантажу у вагоні № 51530582 (25.07.2014) між позивачем та відповідачем-1 було укладено Договір № ДФ/Э-9002 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 30.12.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" та Приватним акціонерним товариством "Метінвест-Шіппінг".

Доказів наявності чинного договору про організацію перевезень вантажу саме з Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" на дату здійснення перевезення за накладною № 51530582 від 25.07.2014, та, відповідно, здійснення перевезення саме відповідачем-1, - позивачем суду не надано.

Так само, позивачем не надано суду доказів внесення змін до Договору № ДФ/Э-9002 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 30.12.2015, зокрема копій відповідних додаткових угод, якими б вносились зміни до вказаного договору щодо особи, яка надає послуги за договором (з ДП "Донецька залізниця" на ПАТ "Українська залізниця").

При цьому, суд зазначає, що відповідно до наказу ПАТ "Українська залізниця" № 512-Ц/од від 30.11.2015 "Про деякі питання щодо реорганізації підприємств, установ залізничного транспорту" датою початку господарської діяльності ПАТ "Українська залізниця" є 01.12.2015, та до цього часу відповідач не здійснював господарську діяльність.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що перевезення вантажу за залізничною накладною № 51530582 від 25.07.2014 було здійснено саме Державним підприємством "Донецька залізниця".

Вказані обставини не були спростовані відповідачем-2 належними та допустимими доказами.

Таким чином, оскільки вантаж (антрацит) був прийнятий залізницею (Державним підприємством "Донецька залізниця") до перевезення (без будь-яких зауважень щодо стану вантажу, умов його перевезення), та при перевезенні вантажу залізницею не було дотримано вимог щодо збереження вантажу, прийнятого до перевезення, у зв'язку з чим відбулась втрата вантажу на суму 216844,99 грн., а відповідачем-2 не доведено, що втрата вантажу відбулась не з вини Державного підприємства "Донецька залізниця", суд дійшов висновку, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" до Державного підприємства "Донецька залізниця" про стягнення 216844,99 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

В той же час, суд відзначає, що позов про стягнення збитків, завданих позивачу Державним підприємством "Донецька залізниця", заявлено також до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", що, як зазначає позивач, є правонаступником прав та обов'язків Державного підприємства "Донецька залізниця".

З цього приводу (враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, викладені у постанові від 30.11.2016 у справі № 910/7787/16) суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Як вбачається з інформації, яка міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", позивач визначений правонаступником, зокрема, Державного підприємства "Донецька залізниця".

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" як юридична особа утворене згідно із Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Як вбачається із положень наведеного вище Закону та постанови Кабінету Міністрів України всі підприємства, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", реорганізовуються шляхом злиття.

При цьому, відповідно до Переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", що є додатком № 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", Державне підприємство "Донецька залізниця" включено до вказаного переліку.

Суд зазначає, що статут Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735. Відповідно до п. 2 статуту відповідача, останній утворений як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 р. N 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Разом з тим, реорганізація юридичної особи, як один із видів її припинення, передбачає проведення відповідної встановленої процедури та характеризується деякими особливостями. Так, зокрема, юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб, в тому числі, шляхом злиття, майно, права та обов'язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ст. 104 Цивільного кодексу України); комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов'язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов'язання, які оспорюються сторонами (ст. 107 Цивільного кодексу України).

Отже, відповідно до чинного цивільного законодавства України при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обов'язків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акта, в якому про такий перехід прав і обов'язків повинно бути чітко зазначено.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" у разі злиття юридичних осіб здійснюється державна реєстрація новоутвореної юридичної особи та державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття. Злиття вважається завершеним з дати державної реєстрації припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті злиття.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" Товариство (Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця") є правонаступником усіх прав і обов'язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до п. 2 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що ч. 6 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" має спеціальний (пріоритетний у застосуванні) характер по відношенню до загальних норм ст. 104, 107 ЦК України, що вбачається з п. 2 Перехідних та прикінцевих положень цього Закону. Зазначена норма не покладає факт правонаступництва створеного ПАТ "Українська залізниця" за правами і обов'язками визначених підприємств Укрзалізниці в залежність від обов'язкового попереднього припинення зазначених підприємств, в тому числі і ДП "Донецька залізниця".

Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 3-1586гс16 та у Постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 3-1417гс16 судом зазначено, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що спеціальним Законом № 4442-VI (Законом України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування") визначено пріоритет у застосуванні його норм, а саме: утворення товариства залізничного транспорту загального користування відбувається за рішенням Кабінету Міністрів України, який, крім іншого, виконує функції загальних зборів Товариства.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" Товариство утворюється як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту України, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття (далі - підприємства залізничного транспорту).

Відповідно до ч. 9 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" одночасно з прийняттям рішення про утворення Товариства Кабінет Міністрів України формує комісію з утворення Товариства, до складу якої входять представники Кабінету Міністрів України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, Державної адміністрації залізничного транспорту України, Фонду державного майна України, центрального органу виконавчої влади з питань економічної політики, профспілок, що діють у галузі.

Комісія у чотиримісячний строк з дня затвердження її складу подає центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, для затвердження у місячний строк зведений передавальний акт, зведений акт оцінки майна залізничного транспорту загального користування, а також проект статуту Товариства для подання Кабінетові Міністрів України. Зведені передавальний акт та акт оцінки складаються на основі узагальнених даних передавальних актів та актів оцінки, складених стосовно цілісного майнового комплексу кожного підприємства залізничного транспорту. Розмір статутного капіталу Товариства визначається під час його утворення згідно із зведеним актом оцінки майна залізничного транспорту загального користування.

За змістом пунктів 4 і 5 постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", проведенню реорганізації (злиття) має передувати проведення інвентаризації майна підприємств, що реорганізуються (зливаються), та складання актів інвентаризації майна, після чого мають складатися та затверджуватися передавальні акти майна та зведені акти майна, що вносяться до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця".

Таким чином, системний аналіз ч.ч. 3, 9 ст. 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та послідовність дій зі створення ПАТ "Українська залізниця", визначеної Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200, дає підстави вважати, що злиття підприємств, на базі яких мало створюватися ПАТ "Українська залізниця" (у тому числі: складання відповідних передавальних актів та формування статутного фонду) мало хронологічно передувати державній реєстрації їх правонаступника (ПАТ "Українська залізниця"), тобто, моменту набуття ним статусу суб'єкта правовідносин у розумінні ст.ст. 91, 92 ЦК України.

У Постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 3-1586гс16 та у Постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 у справі № 3-1417гс16 зазначено, що із комплексного аналізу зазначених норм права та установлених судом дійсних обставин справи можна дійти висновку, що спеціальним Законом № 4442-VI визначено особливості утворення ПАТ "Українська залізниця", на виконання якого Кабінет Міністрів України прийняв відповідні нормативно-правові акти та діяв не тільки як вищий орган у системі органів виконавчої влади, а й як особа, яка здійснює на підставі цього Закону від імені держави функції вищого органу управління Товариством.

Зважаючи на викладене, питання правонаступництва ПАТ "Українська залізниця" стосовно ДП "Донецька залізниця" визначається спеціальним законом та прийнятими на його виконання постановами № 200 та № 604, які пов'язують перехід прав і обов'язків ДП "Донецька залізниця" до ПАТ "Українська залізниця" з інвентаризацією, складанням передавального акта та внесенням майна до статутного капіталу правонаступника.

Так, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 № 604 "Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції" передбачено, що майно (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до пункту 5 Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200, а відображається в балансі (крім зобов'язань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 цієї постанови.

При цьому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2014 №604 "Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції", проведення інвентаризації та оцінки майна (активи, власний капітал та зобов'язання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, має бути здійснено після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, а також завершення проведення антитерористичної операції, після чого мають бути подані пропозиції щодо зміни статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця".

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 зазначив, що між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" та Державним підприємством "Донецька залізниця" відсутній передавальний акт, який підтверджує перехід від третьої особи до позивача всіх прав, активів, боргів і зобов'язань третьої особи.

Суд зазначає, що Державне підприємство "Донецька залізниця" знаходиться в зоні проведення антитерористичної операції, процедура його реорганізації і передача всіх прав і обов'язків до ПАТ "Українська залізниця" призупинена до завершення проведення антитерористичної операції, дані про складання та затвердження передавальних актів для передачі всіх прав, активів, боргів і зобов'язань від Державного підприємства "Донецька залізниця" до ПАТ "Українська залізниця" відсутні, з огляду на що суд дійшов висновку, що Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" не стало правонаступником всіх прав, активів, боргів і зобов'язань Державного підприємства "Донецька залізниця".

При цьому, як встановлено судом, станом на дату перевезення вантажу (25.07.2014) між позивачем та відповідачем-2 було укладено Договір № 227/4477 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 02.12.2011.

При цьому, позивачем долучено до матеріалів справи копію Договору № ДФ/Э-9002 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 30.12.2015, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" та Приватним акціонерним товариством "Метінвест-Шіппінг".

Доказів наявності чинного договору про організацію перевезень вантажу саме з Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" на дату здійснення перевезення за накладною № 51530582 від 25.07.2014, та, відповідно, здійснення перевезення саме відповідачем-1, - позивачем суду не надано.

Так само, позивачем не надано суду доказів внесення змін до Договору № ДФ/Э-9002 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги від 30.12.2015, зокрема копій відповідних додаткових угод, якими б вносились зміни до вказаного договору щодо особи, яка надає послуги за договором (з ДП "Донецька залізниця" на ПАТ "Українська залізниця").

При цьому, суд зазначає, що відповідно до наказу ПАТ "Українська залізниця" № 512-Ц/од від 30.11.2015 "Про деякі питання щодо реорганізації підприємств, установ залізничного транспорту" датою початку господарської діяльності ПАТ "Українська залізниця" є 01.12.2015, та до цього часу відповідач не здійснював господарську діяльність.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що перевезення вантажу у вагонах №№ 52797701, 53500542, 54781380, 60034832 за залізничною накладною № 51530582 від 25.07.2014 здійснювалось не Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", та відповідач-1 не несе відповідальності за нестачу вантажу у вказаному вагоні, яка виникла при його перевезенні, оскільки, як встановлено судом, перевезення вантажу у вказаному вагоні здійснювало саме Державне підприємство "Донецька залізниця".

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, за відсутності належних та допустимих в розумінні ст. 34 Господарського процесуального кодексу України доказів переходу в порядку правонаступництва обов'язків Державного підприємства "Донецька залізниця" до Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" та, відповідно, порушення прав позивача Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця", позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення 216844,99 грн. збитків не підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, відповідно до п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги або заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Як встановлено судом, постановою Вищого господарського суду України від 30.11.2016 у справі № 910/7787/16 рішення Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 у справі № 910/7787/16 скасовано; справу № 910/7787/16 передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Судом встановлено, що за подання даної позовної заяви до Господарського суду міста Києва позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3252,67 грн. (платіжне доручення № від 20.04.2016), за подання апеляційної скарги до Київського апеляційного господарського суду - судовий збір у розмірі 3577,94 грн. (платіжне доручення № від 28.07.2016) та за подання касаційної скарги до Вищого господарського суду України - судовий збір у розмірі 3903,20 грн. (платіжне доручення № від 15.09.2016).

За таких обставин, з огляду на те, що у позові позивача до відповідача-1 відмовлено, а позов позивача до відповідача-2 задоволено (за результатами нового розгляду справи), та враховуючи, що позовні вимоги до відповідач-2 були заявлені позивачем при новому розгляді справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для покладення судових витрат, сплачених позивачем за розгляд апеляційної та касаційної скарг у даній справі, на відповідача-2. При цьому, витрати позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3252,67 грн. підлягають відшкодуванню відповідачем-2 враховуючи задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. У позові Приватного акціонерного товариства "Маріупольсикй металургійний комбінат імені Ілліча" до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" відмовити.

2. Позов Приватного акціонерного товариства "Маріупольсикй металургійний комбінат імені Ілліча" до Державного підприємства "Донецька залізниця" задовольнити у повному обсязі.

3. Стягнути з Державного підприємства "Донецька залізниця" (83000, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Артема, 68; ідентифікаційний код: 01074957) на користь Приватного акціонерного товариства "Маріупольсикй металургійний комбінат імені Ілліча" (87504, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Левченка, буд. 1; ідентифікаційний код: 00191129) збитки в розмірі 216 844 (двісті шістнадцять тисяч вісімсот сорок чотири) грн. 99 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 252 (три тисячі двісті п'ятдесят дві) грн. 67 коп.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 30.03.2017.

Суддя О.А. Грєхова