ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 р. Справа №917/200/17

за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Щорса", с. Бобрик, Гадяцький район, Полтавська область,37360

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", вул. Будька,47, м.Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область,37300

про стягнення 4167 172,55 грн. заборгованості за договором від 12.07.2016 року №36-Щ

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін в судовому засіданні 21.03.2017 року:

від позивача: відсутні

від відповідача: ОСОБА_1 дов. №9 від 01.04.2016 року

Представники сторін в судовому засіданні 30.03.2017 року:

від позивача: ОСОБА_2 дов. №89 від 25.04.2016 року

від відповідача: ОСОБА_1 дов. №9 від 01.04.2016 року

В судовому засіданні 21.03.2017 року суд оголошував перерву на підставі ст. 77 ГПК України.

В судовому засіданні 30.03.2017 року суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення на підставі ст. 85 ГПК України та повідомив дату складення повного тексту рішення.

Обставини справи: розглядається позовна заява про стягнення 4 167 172,55 грн. заборгованості за договором поставки від 12.07.2016 року №36-Щ, з яких: 4073755,20 грн. - сума основного боргу, 84376,96 грн. - пеня, 9040,39 грн. - 3% річних.

02.03.2017 року від позивача до суду надійшла заява з письмовими поясненнями (том 2, арк. с. 205). В поданих поясненнях позивач повідомляє суд про те, що судові провадження між тими ж сторонами, про той же предмет, з тих же підстав, на момент порушення провадження у справі та на момент подачі даної заяви відсутні. До заяви позивач додав копію заяви, опис вкладення, поштову квитанцію, фотокопію діючого Статуту СТОВ ім. Щорса, довіреність (том 2, арк. с. 206-219).

Крім того, 02.03.2017 року від позивача до суду надійшло клопотання про витребування доказів. До клопотання позивач додав копію опису вкладення та поштового чеку, результат пошуку, сформований на сайті УДППЗ "Укрпошта" (том 2, арк. с. 220-225).

Суд ухвалою від 02.03.2017 року клопотання позивача про витребування доказів задовольнив (том 2, арк. с. 228).

Відповідач вимог ухвали суду не виконав, витребувані докази не надав.

21.03.2017 року від відповідача до суду надійшло клопотання про призначення по справі судової економічної експертизи, проведення якої доручити Полтавському відділенню Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_3 (том 2, арк. с. 234-236). На вирішення експерта відповідач просив суд поставити наступні питання: чи підтверджується документально (якщо так то у якій сумі) зазначена СТОВ «ім. Щорса» в позовній заяві сума заборгованості ТОВ «Гадячсир» за товар, поставлений за договором поставки № 36-Щ від 12.07.2016р.?; чи відповідає матеріалам справи, умовам укладеного договору поставки № 36-Щ від 12.07.2016р., правилам арифметичних дій сума пені та 3 % річних, що нараховані СТОВ «ім. Щорса»? Якщо подані СТОВ «ім. Щорса» розрахунки пені та 3 % річних проведені невірно, з помилками, то навести правильний розрахунок.

В обґрунтування зазначеного клопотання відповідач посилається на те, що позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки №36-Щ від 12.07.2016 року в частині оплати поставленого Товару та нарахуванням у зв'язку з цим пені, 3% річних та інфляційних. Відповідач не погоджується з розрахунком позивача, вважає, що в ньому не вірно та не достатньо докладно відображено те, як саме позивач дійшов висновку про розмір пені, 3% річних та інфляційних. Обсяг документів, що підтверджують, на думку позивача, поставки Товару дуже великий, кількість днів прострочення оплати Товару, розміри облікових ставок НБУ за вказаний в розрахунку період, формули та спосіб підрахунку, наведені позивачем викликають сумніви у відповідача. Позивач лише зазначає, що заборгованість відповідача, становить 4 073755,20 грн. і від цієї суми позивач відштовхується у своїх подальших розрахунках. Отже, враховуючи наявність суттєвих розбіжностей в розрахунках сторін, у тому числі за сумою основного боргу з метою правильного розрахунку основного боргу, встановлення факту документального підтвердження їх розміру, а також розміру нарахованої пені та 3% річних, необхідні спеціальні знання, якими володіє експерт. До даного клопотання відповідач додав контррозрахунок суми боргу за договором 36-Щ від 12.07.2016 року (том 2, арк. с. 237-239).

30.03.2017 року від позивача до суду надійшли заперечення на клопотання відповідача про призначення по справі судової економічної експертизи (том 2, арк. с. 245-247).

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав клопотання про призначення по справі судової економічної експертизи.

Представник позивача проти задоволення даного клопотання заперечував повністю.

Суд відмовляє в задоволенні даного клопотання виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас, згідно з ч. 1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Як роз'яснив Пленум Вищого господарського суду України у п. 2 постанови № 4 від 23.03.2012 р. "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

З матеріалів справи вбачається, що передача позивачем та прийняття відповідачем товару, як того вимагають умови укладеного між сторонами договору (правомірність якого відповідачем не спростована) та приписи Цивільного та Господарського кодексів України, зафіксовано у приймальній квитанції та відповідних товарно-транспортних та спеціалізованих товарних накладних, які підписані позивачем та відповідачем, а тому зазначені у клопотанні сумніви ґрунтуються лише на припущеннях відповідача, та, вочевидь, спрямовані до затягування судового процесу, з огляду на часткову оплату отриманого товару відповідачем.

З урахуванням викладеного, розглянувши заяву відповідача про призначення судової економічної експертизи, суд відмовляє у задоволенні останньої за її необґрунтованістю, оскільки питання поставлені відповідачем перед експертом є правовими та вирішення останніх віднесено до компетенції суду.

Крім того, представник відповідача в судовому засіданні усно просив суд відкласти розгляд справи, для надання часу надати суду докази здійснених відповідачем проплат, що відображені ним контррозрахунку і які не враховані позивачем.

Представник позивача проти відкладення розгляду справи з зазначених відповідачем підстав заперечував, оскільки проплати, на які посилається відповідач, зараховані позивачем на погашення заборгованості за поставлений товар згідно умов договору №36-Щ від 12.07.2016 року за інший період поставки, який не є предметом розгляду у даній справі

Суд відмовив представнику відповідача у відкладенні розгляду справи, оскільки стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони та інших учасників процесу добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Відкладення розгляду справи (оголошення перерви) є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Основним завданням судочинства в господарських судах є захист економічних прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, сприяння зміцненню законності у цій сфері та розгляду справи у встановлені строки незалежним та незацікавленим судом. Необґрунтоване затягування процесу перешкоджає своєчасному здійсненню правосуддя, що не узгоджується із засадами господарського судочинства.

Даний випадок не є винятковим, оскільки свідчить лише про наявність недоліків в організації діяльності юридичної служби відповідача, невиконання покладених на нього судом обов'язків та зловживання правами. У відповідача було достатньо часу, для своєчасного подання суду разом з контррозрахунком здійснених проплат з моменту порушення провадження у справі (а саме: з 13.02.2017 року).

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи частину 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain») від 07.07.1989 р.).

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчився, справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

30.03.2017 року об 15 год. 57 хв. (після закінчення судового засідання 30.03.2017 року та оголошення судом вступної та резолютивної частини рішення по справі) до суду від відповідача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи платіжних доручень за період з 01.12.2016 року по 14.12.2016 року у кількості 23 шт. на загальну суму 2329637,00 грн. на підтвердження даних викладених у контррозрахунку суми боргу. До клопотання відповідачем додано платіжні доручення (том 2, арк. с. 248-271). Зазначені документи не досліджуються та оцінюються судом, оскільки вони були подані відповідачем після оголошення вступної та резолютивної частини рішення по справі. Такі дії відповідача суд розцінює як зловживання правом, оскільки ніщо не перешкоджало відповідачу подати ці документи в судовому засіданні в цей же день.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд встановив:

12.07.2016 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю імені Щорса (позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 36-Щ (том 1, акр. с. 28-31).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язувався поставляти покупцю молочну сировину (молоко коров'яче незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці, фільтрації, охолодженню), далі за текстом - молоко, відповідно до усного та/або письмового (в тому числі отриманого за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем) замовлення покупця, а покупець зобов'язувався приймати й оплачувати його на умовах та в порядку, визначеному цим договором.

У п. 1.2. договору, передбачено, що кількість молока зазначається у товарно-транспортній накладній надалі Ф1-ТН (надалі ТТН) та спеціалізованій товарній накладній на перевезення молока за формою №1 ТН (МС), затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України № 457 від 01.12.2015 року (далі товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (Додаток № 1), які після погодження сторони у порядку передбаченому даним договором є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 1.3. Договору постачальник зобов'язаний поставляти молоко, на умовах: п. 1.3.1. EXW - склад постачальника, що знаходиться за адресою: с Бобрик, с Веприк, с Тепле Гадяцького району Полтавської області, при цьому обов'язок по завантаженню молока в автоцистерни, надалі покупцем, та їх опломбування покладається на постачальника (якщо автомолцистерна порожня, відсутнє молоко третіх осіб). Молоко за даним договором може поставлятися покупцю партіями. Партія молока за даним договором є молоко в кількості вказаній у ТТН та товарній накладній.

Пунктом 1.3.2. договору передача постачальником передплаченої покупцем партії молока/молока провадиться 1 (одного) календарного дня з моменту здійснення покупцем 100% попередньої оплати (за умови надання покупцем автоцистерни для завантаження молока).

Згідно до пунктів 4.1., 4.2. договору здача-приймання молока проводиться уповноваженими представниками сторін. На кожну партію молока виписується товарна накладна та товарно-транспортна накладна Ф1-ТН, із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості на якості молока.

Пунктом 4.4. договору визначено, не пізніше 3-го числа місяця наступного за звітним покупцем на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини, виписується приймальна квитанція за формою № 3-ПК (МС), в якій вказується кількість та вартість молочної сировини та інші реквізити, передбачені законодавством.

У пункті 4.5. договору сторони погодили, що молоко вважається прийнятим належним чином і уповноваженою на це особою, якщо у ТТН та товарній накладній проставлений підпис покупця/уповноваженої особи покупця, печатка або штамп покупця (при наявності та необхідності).

Згідно пункту 5.2. договору покупець проводить 100% попередню оплату замовленого молока/партії молока у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 1 (одного) банківського дня з моменту виставлення постачальником рахунку-фактури.

Відповідно до пункту 5.6. договору сторони погодили, що умови здійснення 100% оплати замовленого покупцем молока/партії молока, яке поставлятиметься постачальником покупцю у вихідні/святкові дні, відрізнятиметься від умов, зазначених в п. п. 5.2 даного договору. Покупець проводить 100% оплату такого молока/партії молока на підставі виставленого постачальником рахунку-фактури не пізніше робочого (банківського) дня, що передує вихідному/святковому дню в який здійснюватиметься поставка.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що ним на виконання умов договору в період з 01.12.2016 року по 26.12.2016 року поставлено відповідачу товару на загальну суму 5 335 063,63 грн., що підтверджується підписаними сторонами приймальною квитанцією № 10 від 31.12.2016 року на загальну суму 5 335 063,63 грн. (том 1, арк. с. 32), товарно-транспортними накладними та спеціалізованими товарними накладними за період з 01.12.2016 року по 26.12.2016 року (том 1, арк. с. 34-250; том 2, арк. с. 1-194).

Ціноутворення на поставлене молоко за період з 01.12.2016 року по 26.12.2016 року здійснювалося за протоколом погодження цін від 28.11.2016 року та протоколом погодження цін від 09.12.2016 року (том 1, арк. с. 11-12).

Як зазначає позивач, відповідач частково розрахувався за поставлений йому товар, сплативши кошти в загальній сумі - 1 261 308,43 грн. (що підтверджується виписками по рахунках, том 1, арк. с. 14-25) і за ним рахується заборгованість в сумі 4 073 755,20 грн.

Вважаючи свої права порушеними позивач звернувся до суду з вимогами щодо стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки від 12.07.2016 року №36-Щ, яка складається з основного боргу в сумі 4073755,20 грн., пені в сумі 84376,96 грн. 3% річних в сумі 9040,39 грн. (розрахунок том 1, арк. с. 6).

При прийнятті рішення зі спору суд виходив з наступного.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати обов'язки відповідно до договору.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст.712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, зобов'язуючим, що обумовлено взаємним виникненням у кожної із сторін прав та обов'язків, а саме, зобов'язання продавця передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов'язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги.

Отже, змістом договору купівлі продажу є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.

За змістом статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити продукцію (товар) після його прийняття або прийняття товарно-розпорядчих документів на нього, якщо договором чи товарно-розпорядчими документами не визначено іншого строку оплати.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій. а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до вимог ст. 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Судом встановлено, що приймальною квитанцією № 10 від 31.12.2016 року, товарно-транспортними накладними та спеціалізованими товарними накладними за період з 01.12.2016 року по 26.12.2016 року (том 1, арк. с. 32,34-250; том 2, арк. с. 1-194), підписаними сторонами, підтверджується факт поставки позивачем відповідачу товару на загальну суму 5 335 063,63 грн.

Суд також враховує, що саме ця сума (5 335 063,63 грн. ) також вказується і самим відповідачем у його контррозрахунку ( арк. справи 237-239, том 2). Отже, відповідач не заперечує факт отримання ним від позивача товару на цю суму.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару за договором поставки виконав частково. На момент розгляду справи зобов'язання відповідача в частині сплати 4 073 755,20 грн. ним не виконані.

Отже, відповідач, підписавши договір поставки №36-Щ від 12.07.2016 року, приймальною квитанцією № 10 від 31.12.2016 року, товарно-транспортні накладні, спеціалізовані товарні накладні за період з 01.12.2016 року по 26.12.2016 року взяв на себе зобов'язання з оплати товару.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 4 073 755,20 грн. основного боргу є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню судом.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст.547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст.549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст.551 ЦК України).

В пункті 6.3. договору сторони визначили, що якщо покупець не сплатив суму заборгованості протягом 15 (п'ятнадцяти) календарних днів з дати отримання покупцем акту звірки взаєморозрахунків у порядку, визначеному п. 5.4. цього договору. Та в разі відсутності мотивованих письмових заперечень з боку покупця, останній зобов'язаний сплатити постачальнику неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення виконання зобов'язання, від простроченої суми грошового зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вищевикладеного позивачем нараховано відповідачу пеню в сумі 84376,96 грн. за період з 05.01.2017 року - 31.01.2017 року та 3% річних в сумі 9 040,39 грн. за період з 05.01.2017 року - 31.01.2017 року (розрахунок том 1, арк. с. 6).

Заявлені позивачем вимоги про стягнення пені та 3% річних, суд визнає правомірними та такими, що підлягають задоволенню в межах заявлених сум, оскільки при перевірці їх розміру судом не було виявлено їх завищення з боку позивача.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Доказів сплати суми боргу відповідач суду не надав.

Таким чином, на підставі матеріалів справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 4 073 755,20 грн. основного боргу, 84 376,96 грн. пені, 9 040,39 грн. 3% річних обґрунтовані, підтверджуються наявними доказами ( в мат. справи) і підлягають задоволенню.

Судовий збір відшкодовується позивачу за рахунок відповідача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 22,33,43, 49,82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" (вул. Будька, 47, м. Гадяч, Гадяцький район, Полтавська область, 37300, ідентифікаційний код 33460268) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Щорса" (с. Бобрик, Гадяцький район, Полтавська область,37360, ідентифікаційний код 03771,20 грн. основного боргу, 84376,96 грн. пені, 9040,39 грн. 3% річних, 62507,59 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

Повне рішення складено 04.04.2017 року

Суддя Тимощенко О.М.