ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2017 Справа №917/1876/16

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників 10.02.2017:

від позивача: Форотинський С.Л.,

від відповідача: Близнюк І.В.,

16.02.2017:

від позивача: Форотинський С.Л.,

від відповідача: не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг",

адреса місцезнаходження: вул. Івана Мазепи, 11 б, м.Київ, 01015

адреса для листування: вул. Голосіївська, 13, оф. 129, м. Київ, 03039

до Приватного підприємства "Капітал-Гарант",

вул. Строна, 23, м. Горішні Плавні Полтавська область, 39800

про стягнення 299 515,74 грн., -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" звернулось до господарського суду Полтавської області з позовом до Приватного підприємства "Капітал-Гарант" про стягнення 299 515,74 грн., з яких 163 903,05 грн. - основного боргу, 40 476,58 грн. - пені, 10 042,88 грн. - 3 % річних, 85 093,23 грн. - інфляційних втрат, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним 18.05.2012 року між сторонами договором №002/12 ФЛ ЮО ТС фінансового лізингу.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 30.11.2016 порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 22.12.2016.

22.12.2016 розгляд даної справи відкладено на 16.01.2017, в зв'язку з неявкою відповідача та невиконання ним вимог суду.

16.01.2017 засідання по справі №917/1876/16 не проводилось, в зв'язку з перебуванням судді Кульбако М.М. на лікарняному. Розгляд справи призначено на 30.01.2017

30.01.2017 відкладено розгляд справи на 10.02.2017, в зв'язку з клопотанням відповідача. Крім того, представником відповідача подано клопотання про продовження строку розгляду спору на 15 днів, яке судом задоволено.

10.02.2017 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позовних вимог заперечує, зокрема вказує, що сторонами підписано додаткову угоду, яка не містить інформації про те, з чого саме складається заборгованість, що в свою чергу виключає можливість застосування пені за порушення обов'язку із своєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених Договором та Графіком нарахування та сплати лізингових платежів.

Окрім того, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності щодо заявленої до стягнення пені.

В судовому засіданні 10.02.2017 оголошено перерву до 16.02.2017 для надання можливості сторонам надати додаткові пояснення в обґрунтування своїх правових позицій.

16.02.2017 від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначає, що в зв'язку з невиконанням умов Договору 1, а саме, не погашення заборгованості в повному обсязі згідно визначеного та узгодженого обома Сторонами терміну згідно ст.16 Договору та п. 2 Договору 1, останній вважається не виконаний, а значить умови Договору фінансового лізингу №002/12 ФЛЮОТС від 18 травня 2012 року., залишаються чинними. Згідно Договору фінансового лізингу №002/12 ФЛЮОТС від 18 травня 2012 року позовна давність складає 5 років.

В судовому засіданні 16.02.2017 представник позивача виклав зміст позовних вимог та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання після оголошеної перерви не з'явився, причин щодо того суду не повідомив. На попередньому судовому засіданні представником надано відзив на позовну заяву та викладено свої заперечення стосовно заявлених вимог.

Судом враховано рекомендації, викладені у п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", відповідно до яких у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відтак, обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір у даному судовому засіданні судом не встановлено, суд не вбачає за необхідне відкладати розгляд справи та здійснює її розгляд за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що 18 травня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (далі позивач) та Приватним підприємством "Капітал-гарант" (далі відповідач) було укладено договір фінансового лізингу №002/12 ФЛ ЮО ТС (далі Договір).

Відповідно до статті 1 Договору предметом цього Договору є надання Лізингодавцем у платне користування Лізингоодержувачу Предмет лізингу (далі за текстом Договору - "Предмет лізингу"), найменування, кількість, рік випуску, ціна, загальна вартість вказані у Специфікації (Додаток №2 до Договору) на визначений цим Договором строк, за встановлену Лізингодавцем плату (лізингові платежі). Протягом строку дії цього Договору Предмет лізингу є власністю Лізингодавця. Будь-які доходи у грошовій формі, матеріальних і нематеріальних активів, одержані Лізингоодержувачем в результаті використання Предмету лізингу відповідно до умов цього Договору, є власністю Лізингоодержувача.

Згідно зі статтею з Договору Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю лізингові платежі відповідно до Графіку сплати лізингових платежів (Додаток №1 до Договору). Лізингові платежі включають: платежі по відшкодуванню (компенсації) вартості Предмету лізингу, згідно Договору, з врахуванням коригування, вказаного в п. 3.14. Договору: витрати на страхування Предмету лізингу; витрати на державну реєстрацію Предмету лізингу, витрати із плати податку з власників транспортних засобів (в разі потреби); витрати на нотаріальні дії; винагороду (проценти) та інші витрати Лізингодавця, з врахуванням коригування, вказаного в п. 3.14. Договору. Вартість Предмету лізингу складає: без ПДВ - 1073 600 ,00 грн., ПДВ - 214 720.00 грн., разом з ПДВ - 1 288 320,00 грн.. Загальна сума втрат та винагороди (процентів) за Договором (пп. 3,1.2. - 3.1.5.) складає суму без ПДВ - 698 209,56 грн., при умові дотримання Лізингоодержувачем встановленого Договором Графіку сплати лізингових платежів (Додаток №1 до Договору). Загальна сума витрат та винагороди (процентів) може бути збільшена з урахуванням умов п. 3.14. Договору. Загальна сума лізингових платежів складає: без ПДВ - 1 771 809,56 грн. ПДВ - 214 720,00 грн. , разом з ПДВ - 1 986 529,56 грн. Лізингоодержувач до 25.05.2012 зобов'язаний сплатити перший платіж (завдаток) в розмірі 128 832,00 грн. Строк сплати чергового лізингового платежу наступає щомісяця і припадає на 15 число у відповідному місяці.

Відповідно до статті 4 місце передачі Предмету лізингу від Лізингодавця Лізингоодержувачу: м. Комсомольск, Полтавська область. Передача Предмету лізингу Лізингоодержувачу у користування відбувається не пізніше, ніж через 30 (тридцять) банківських днів після отримання Лізингодавцем першого платежу. Приймання Лізингоодержувачем Предмету лізингу в лізинг оформлюється шляхом складання Акту приймання-передачі, що підтверджує якість, комплектність, справність і відповідність Предмету лізингу техніко-експлуатаційним показникам та умовам Договору. Акт приймання-передачі підписується комісією у складі повноважних представників Сторін і скріплюється печатками Сторін.

16 липня 2012 року, відповідно до умов Договору, Позивач передав Відповідачу Товар згідно Акту приймання передачі предмету лізингу № 005/12 від 16 липня 2012 року (копія додається), чим в повному обсязі виконав взяті на себе обов'язки.

Відповідач неодноразово порушував умови вказаного Договору та не виконував взяті на себе обов'язки, а саме невчасно здійснював сплату грошових коштів в якості сплати лізингових платежів (стаття 3 Договору, Додаток №1 до Договору).

В зв'язку з систематичним порушення умов Договору фінансового лізингу Відповідачем, 30 жовтня 2013 року Сторони уклали Договір-1, яким графік нарахування та сплати лізингових платежів (Додаток №1 до Договору) виклали в новій редакції.

Дати зарахування платежів здійснених Відповідачем відповідають датам зарахування грошових коштів на поточний рахунок Позивача, що відображено в банківських виписках (копії виписок а.с. 25-75).

Як вказує позивач, пом'якшення фінансових умов Договору не сприяли належному виконанню відповідачем взятих на себе грошових зобов'язань, в зв'язку з чим, 25 червня 2014 року Сторони уклали Договір-2 (а.с. 23), яким:

- припинили дію Договору фінансового лізингу з 25.06.2014 р. (п.1 Договору-2);

- визнали заборгованість відповідача перед позивачем станом на 25 червня 2014 року в розмірі 228 903,05 грн. (п. 2 Договору-2);

- відповідач зобов'язався погасити заборгованість перед позивачем в розмірі 228 903,05 грн. в строк до 30.07.2014 (п. 2 Договору-2);

- відповідач зобов'язався повернути позивачу Предмет лізингу в строк до 02.07.2014 (п. 3 Договору-2).

Підписанням Договору-2, відповідач підтвердив наявність заборгованості та взяв на себе зобов'язання погасити її в строк до 30.07.2014.

Так, на виконання п. 3 Договору-2, 01 липня 2014 року відповідач передав, а позивач прийняв предмет лізингу, що підтверджується Актом приймання - передачі (повернення) предмету лізингу №011/14 від 01.07.2014 (а.с. 76).

Однак, відповідач в порушення вимог підписаного Договору-2, також не своєчасно та не в повному обсязі виконав взяті на себе зобов'язання, здійснив часткову оплату боргу за наступними платежами: 10.07.2014 на суму 20 000,000 грн.; 15.08.2014 на суму 20 000,000 грн., 12.01.2015 на суму 20 000,00 грн. та 06.02.2015 на суму 5 000,00 грн. Всього на загальну суму 65 000,00 грн. Не сплаченими залишились 163 903,05 грн.

Також, про невиконання взятих відповідачем на себе зобов'язань свідчить підписаний акт звіряння, а саме: за період 01.07.2014 - 21.10.2014 (копія акту звіряння а.с. 77), в якому відповідач визнає за собою заборгованість.

Позивач вказує, що багаторазово звертався до відповідача з вимогою припинити порушення умов Договорів та виконати взяті на себе зобов'язання, про що свідчать наплавлені на адресу відповідача листи-претензії вих.№262 від 28 травня 2015 р., вих. №468 від 02 листопада 2015 р., вих. №475 від 05 листопада 2015 р., вих. №21 від 08 лютого 2016 р., вих. №116 від 07 липня 2016 року. Відповіді на вказані запити відповідач не надав, розрахунок не здійснив.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України).

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вимоги позивача про стягнення заборгованості у сумі 163 903,05 грн. є обґрунтованими, підтверджені матеріалами справи, відповідачем не спростовані, а відтак підлягають задоволенню.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 40 476,58 грн. пені, 10 042,88 грн. 3 % річних, 85 093,23 грн. інфляційних втрат.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

Застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 11.2.1 Договору за порушення обов'язку із своєчасної сплати лізингових платежів та інших платежів, передбачених Договором та Графіком нарахування та сплати лізингових платежів (Додаток № 1 до Договору) - Лізингоодержувач сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. яка діяла в період прострочення, від суми непогашеної заборгованості за лізинговими платежами за кожен день прострочки та відшкодовує всі збитки, завдані цим Лізингодавцеві. понад вказану пеню. Якщо у разі несвоєчасної сплати Лізингоодержувачем лізингових платежів Лізингодавець буде змушений нести збитки (в тому числі пов'язані з збільшенням процентної ставки за використання кредитних коштів, або інші), Лізингоодержувач у термін 5 (п'яти) банківських днів відшкодовує ці збитки після отримання відповідної вимоги від Лізингодавця.

Відповідно до п. 19.5 на підставі статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність за цим Договором, включаючи вимоги про стягнення штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені), за домовленістю Сторін складає 5 (п'ять) років.

Як вже зазначалось, відповідно до п. 2 Договору-2 відповідач зобов'язався погасити заборгованість перед позивачем в розмірі 228 903,05 грн. в строк до 30.07.2014. З урахуванням положень Договору 2 та приписів законодавства, позивач має право на нарахування пені починаючи з 31.07.2014.

Позивачем заявлено до стягнення пеню в сумі 40 476,58 грн. за період з 19.07.2015 по 18.01.2016. Розрахунок здійснений на суму заборгованості 163 903,05 грн.

Судом встановлено, що в порушення норм статті 232 Господарського кодексу України позивачем нараховано пеню за період, що перевищує шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

При цьому судом враховано відсутність клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог та наданого розрахунку.

З урахуванням викладеного у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 40 476,58 грн. пені за період з 19.07.2015 по 18.01.2016 слід відмовити.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Дії відповідача є порушенням умов договору, що є підставою для застосування відповідальності відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця (Аналогічні правові висновки відображені в інформаційному листі Вищого господарського суду від 17.07.2012 № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Враховуючи викладене та здійснивши перерахунок інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання з урахуванням дат погашення, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають 82 951,33 грн. інфляційних втрат.

Розрахунок 3% річних в сумі 10 042,88 грн. є обґрунтованим, а тому вимоги в цій частині підлягають задоволенню в повному обсязі.

Заперечення відповідача викладені у відзиві не беруться судом до уваги.

Стосовно того, що жодних поштових квитанцій на підтвердження відправки звернень у вигляді претензій №262 від 28.05.2015, № 468 від 02.11.2015, №475 від 05.11.2015 до відповідача - не надано, а тому у позивача відсутні підстави для нарахування інфляційних втрат на 3% річних, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду від 20.09.2012 №12/5026/556/2012).

Посилання відповідача на пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом в частині вимог щодо стягнення пені суд не оцінює як правомірне, оскільки п. 19.5 Договору на підставі статті 259 Цивільного кодексу України позовна давність складає 5 (п'ять) років (включаючи штрафні санкції).

Твердження відповідача про те, що оскільки Договір фінансового лізингу №002/12 ФЛЮО ТС від 18.05.2012, розірваний з 25.06.2014 (Договір-2-002/12) у позивача відсутні правові підстави для нарахування пені згідно Договору не приймаються судом до уваги, оскільки відповідно до п. 4 Договору-2 у випадку виконання в повному об'ємі пп.1 та 2 до встановленого терміну (до 30.07.2014): Договір вважається розірваним та припиняється в повному об'ємі і сторони не вважають себе як прямо, так і побічно пов'язаними будь-якими правами та обов'язками - є необґрунтованим. Так, матеріалами справи доведено та відповідачем не спростовано порушення останнім своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу №002/12 ФЛ ЮО ТС від 18.05.2012; за договором №1-002/12 ФЛЮОТС від 30.10.2013 про внесення змін до Договору фінансового лізингу; за договором №2-002/12 ФЛЮОТС про внесення змін до Договору фінансового лізингу.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Капітал-Гарант" (вул. Строна, 23, м. Горішні Плавні, Полтавська область, 39800, код 33180776) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "КрАЗ Лізинг" (адреса місцезнаходження: вул. Івана Мазепи, 11 б, м. Київ, 01015; адреса для листування: вул. Голосіївська, 13, оф. 129, м. Київ, 03039, код 34979070) 163 903,05 грн. основного боргу, 10 042,88 грн. 3% річних, 82 951,33 грн. інфляційних втрат та 3 853,46 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог - відмовити.

4. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Суддя Кульбако М.М.