ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" березня 2017 р. Справа № 911/3684/15

Господарський суд Київської області у складі судді Рябцевої О.О., розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз, Київська область, м. Боярка

про стягнення 43811147,63 грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1 (дов. № 14-88 від 18.04.2014 р.);

від відповідача: ОСОБА_2 (дов. № 1-208 від 30.12.2016 р.);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (далі позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (далі - відповідач) про стягнення 43811147,63 грн., з яких 28597847,54 грн. боргу, 9263611,96 грн. пені, 5349843,96 грн. інфляційних втрат та 599844,17 грн. 3% річних.

Сума позову відповідно до ст. 55 ГПК України визначена судом, оскільки позивачем в позовній заяві зазначена неправильна сума позову.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу за № 13/224-Б від 04 січня 2013 року, а саме, відповідач не повністю сплатив грошові кошти за отриманий газ, в результаті чого у нього виник борг у сумі 28597847,54 грн. За прострочення виконання умов договору позивач нарахував відповідачу пеню у сумі 9263611,96 грн., інфляційні втрати у сумі 5349843,96 грн. та 3% річних у сумі 599844,17 грн.

21.09.2015 р. до господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив № 23-3429 від 18.09.2015 р., в якому відповідач просив припинити провадження у даній справі в частині стягнення основного боргу у сумі 13273859,30 грн. та зменшити заявлений позивачем розмір пені на 80 %.

У судовому засіданні 21.10.2015 р. представник позивача подав до суду письмові пояснення, у яких зазначав, що сума боргу станом на момент звернення з позовом до суду становила 19105190,10 грн., а станом на 20 жовтня 2015 року становить 11149582,36 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 21.10.2015 р. у справі № 911/3684/15 позов задоволено частково та стягнуто з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 11149582,36 грн. заборгованості, 9008973,20 грн. пені, 575045,95 грн. 3 % річних, 5349843,96 грн. інфляційних втрат, а в решті позову відмовлено; провадження в частині стягнення основного боргу у сумі 7955607,74 грн. припинено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду 06.09.2016 р. зазначене рішення господарського суду Київської області скасовано та в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.2016 р. у справі № 911/3684/15 постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2016 р. та рішення господарського суду Київської області від 21.10.2015 р. у даній справі скасовано та передано справу № 911/3684/15 на новий розгляд суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 2-1 ГПК України автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Рябцеву О.О. для розгляду справи № 911/3684/15.

Ухвалою господарського суду Київської області від 26.12.2016 р. справу № 911/3684/15 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

10.01.2017 р. до господарського суду від позивача надійшли пояснення, в яких позивач зазначає, що дата підписання актів приймання-передачі природного газу не пов`язана з датою виникнення зобов`язання, якщо такий зв`язок прямо не передбачено угодою сторін, а обов`язок відповідача з оплати поставленого природного газу не пов`язаний з поверненням підписаних актів. Оскільки жодний пункт договору або норма чинного законодавства не пов`язує обов`язок оплатити поставлений природний газ із фактом отримання підписаного акта, то твердження про те, що оплата має бути проведена на підставі повернених актів приймання-передачі природного газу, не ґрунтується на положеннях закону та договору. Стосовно пункту 7.2 договору № 13/224-Б від 04 січня 2013 року, то позивач зазначає, що вказаний пункт передбачає вказівку на саме таку скасувальну обставину, яка полягає у тому, що у разі якщо відповідач до певної дати (20-те число місяця, наступного за місяцем закінчення дії договору в частині поставки газу) здійснить повний розрахунок за поставлений природний газ, він, незважаючи на допущені раніше прострочення оплати, звільняється від обовязку оплачувати нараховану за такі прострочення пеню. У разі ж коли відповідач не скористається такою можливістю та не сплатить борг повністю до вказаної дати, то він зобовязаний сплатити пеню на загальних умовах за всі допущені помісячні прострочення.

10.01.2017 р. до господарського суду від відповідача надійшли пояснення, в яких відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач всупереч п. 3.4 договору примірники підписаних ним актів приймання - передачі природного газу за жоден місяць відповідачу не повернув, а про наявність підписаних позивачем актів приймання - передачі природного газу відповідачу стало відомо лише після отримання позовної заяви з додатками, серед яких містилися і їх копії. Посилаючись на пункти 3.4, 6.1 договору, які за твердженням відповідача пов`язують момент виникнення зобов`язання остаточної оплати за товар з фактом підписання акта приймання передачі, відповідач вважає, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього не виникло права вимоги виконання зустрічного зобов'язання здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, адже за умовами договору такий розрахунок здійснюється на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві. Відповідач вважає, що він не може вважатися таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.2. Договору, а нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат в даному випадку є неправомірним та безпідставним. Щодо нарахування позивачем пені, то відповідач зазначає, що враховуючи, що договір припинив дію 30.06.2015 р., право позивача на нарахування пені відповідно до п. 7.2 договору виникло лише 20.07.2015 р. у разі якщо відповідач не оплатить заборгованість, яка утворилась станом на 30.06.2015 р., тоді як позивачем відповідно до наданого розрахунку здійснене нарахування пені за період з 20.02.2013 р. по 22.07.2015 р., що суперечить умовам договору.

25.01.2017 р. до господарського суду від відповідача надійшли додаткові пояснення.

09.03.2017 р. до господарського суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій він просить суд застосувати спеціальну позовну давність до позовної вимоги в частині стягнення пені, оскільки позивачем проведено нарахування пені за період з 20.02.2013 р. по 06.06.2014 р. з порушенням спеціального строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України.

У судових засіданнях 10.01.2017 р., 26.01.2017 р. та 23.02.2017 р. судом оголошувались перерви до 26.01.2017 р., 23.02.2017 р. та 09.03.2017 р. відповідно.

Представник позивача в судових засіданнях 10.01.2017 р., 26.01.2017 р., 23.02.2017 р. та 09.03.2017 р. позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судових засіданнях 10.01.2017 р., 26.01.2017 р., 23.02.2017 р. та 09.03.2017 р. проти позовних вимог заперечував.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2013 року між позивачем - публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (за договором продавець) та відповідачем публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (за договором покупець) було укладено договір № 13-224-Б купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до пункту 1.1 договору, продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 2.1 договору продавець передає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 58008,000 тис. куб.м.

Відповідно до пункту 6.1 договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки газу з урахуванням положень п. 6.2. Договору. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу на підставі акта приймання передачі.

Згідно пункту 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 договору покупець зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У період з 10.07.2013 р. по 19.06.2015 р. позивачем та відповідачем були підписані додаткові угоди № 1, № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, № 11, № 12, № 13, № 14 та № 15 до договору № 13-224-Б від 04.01.2013 р.

Судом встановлено, що на виконання умов договору позивач у період з січня 2013 р. по червень 2015 р. передав, а відповідач прийняв природний газ, що підтверджується підписаними уповноваженими представниками позивача та відповідача актами приймання-передачі природного газу (том 1, а.с. 54-83) на загальну суму 549720698,70 грн.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобовязаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідач станом на час звернення позивача з даним позовом до суду взяті на себе зобовязання у повному обсязі не виконав, а саме, не повністю сплатив грошові кошти за договором, в результаті чого за ним утворилась заборгованість.

Згідно приписів статей 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Звернувшись з даним позовом до суду 18.08.2015 р., позивач просив стягнути з відповідача 28597847,54 грн. боргу, посилаючись в розрахунку на те, що відповідачем сплачено 521122851,16 грн.

З розрахунку позовних вимог позивача вбачається, що останню проплату за договором відповідачем здійснено 10.07.2015 р. у сумі 267439,17 грн., яку зараховано як оплату за газ, поставлений у березні 2015 р.

Проте, як вбачається з наявних в матеріалах справи банківських виписок з рахунку відповідача (том 1, а.с. 127-139), останнім у період з 22.07.2015 р. по 14.08.2015 р. було сплачено позивачу 9492657,44 грн. боргу за договором № 13-224-Б купівлі-продажу природного газу.

Отже, станом на день звернення позивача з даним позовом до суду заборгованість відповідача складала 19105190,10 грн. (28597847,54 - 9492657,44) в той час, коли позивачем заявлено до стягнення з відповідача 28597847,54 грн.

Таким чином, позовна вимога про стягнення боргу у сумі 9492657,44 грн. не підлягає задоволенню, оскільки, зазначена сума була сплачена відповідачем до дня звернення позивача з даним позовом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, під час її розгляду відповідачем у період з 18.08.2015 р. по 28.09.2015 р. було сплачено позивачу 7955607,74 грн. та у період з 21.10.2015 р. по 22.12.2015 р. було сплачено ще 11149582,36 грн. заборгованості за договором № 13-224-Б від 04.01.2013 р., що підтверджується банківськими виписками з рахунку відповідача та не заперечувалося позивачем.

Таким чином, станом на момент прийняття рішення у справі відповідач повністю погасив заборгованість перед позивачем у сумі 19105190,10 грн. (7955607,74 грн. + 11149582,36 грн.) за договором № 13-224-Б від 04.01.2013 р., яка була наявна станом на час звернення позивача з даним позовом до суду.

Відповідно до пункту 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, провадження у справі в частині стягнення боргу у сумі 19105190,10 грн. підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 599844,17 грн. 3% річних та 9263611,96 грн. інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем грошового зобов`язання з оплати отриманого газу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що він не може вважатися таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.2. Договору, а нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат в даному випадку є неправомірним та безпідставним, з підстав зазначених в описовій частині рішення.

Скеровуючи справу на новий розгляд, Вищий господарський суд України у постанові від 14.12.2016 р. зазначив, що дійшовши висновку про те, що неналежне виконання грошового зобов'язання відповідачем зумовлене простроченням кредитора, суд апеляційної інстанції не врахував, що за своєю природою акти приймання-передачі є лише документальним оформленням факту здійснення приймання-передачі природного газу, і не з'ясував чи несвоєчасне підписання та повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України, та чи може таке свідчити про прострочення кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому чи їх неповернення позивачем може звільняти відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу у встановлений строк.

З цього приводу судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 6.1 договору у редакції додаткової угоди № 3 від 28.04.2014 року оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказаним пунктом договору обов'язок покупця оплатити газ не ставиться в залежність від дати одержання відповідного акта приймання-передачі, тобто прострочення грошового зобов'язання покупця за договором не пов'язане з моментом реального підписання сторонами відповідного акта чи його повернення продавцем.

Жодний пункт укладеного сторонами договору № 13-224-Б від 04.01.2013 р. не пов`язує обов`язок оплатити поставлений природний газ із фактом отримання підписаного акта.

Відповідно до умов договору акт приймання-передачі лише фіксує остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, який визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця (п. 4.1), а обов'язок із складання акта приймання-передачі природного газу покладено саме на покупця (п. 3.4). Зважаючи на те, що умовами договору сторонами погоджено кількість природного газу, яка передається покупцю по місяцях кварталів (п.2.1), визначена його вартість (п. 5.2), то відповідач мав усі фактичні дані щодо обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з позивачем, а тому час підписання та повернення актів позивачем не впливає на момент виникнення у відповідача зобов'язання з його оплати.

Таким чином, несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому несвоєчасне повернення актів не звільняє відповідача від обов`язку сплатити вартість фактично отриманого природного газу.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на викладене заперечення відповідача з посиланням на те, що він не може вважатися таким, що прострочив виконання грошового зобов`язання в розумінні ч. 2 ст. 625 ЦК України, є помилковими та не беруться судом до уваги.

Позивач просить суд стягнути з відповідача 599844,17 грн. 3% річних, які нараховані за період з 20.02.2013 р. по 06.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 01.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 30.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 10.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 27.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 02.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 26.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 11.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 10.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 19.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 06.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., з 20.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р.

Відповідно до абз. 2 п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17 грудня 2013 року якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Враховуючи те, що відповідно до п. 6.1. договору відповідач мав розрахуватись до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу, то позивачем правильно визначений початок періодів нарахування 3 % річних. Оскільки відповідач не розрахувався з позивачем за поставлений природний газ у встановлений договором строк, то відповідно з 20 числа наступного за місяцем поставки газу відповідач є таким, що прострочив оплату.

Як передбачено абз. 1 п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17 грудня 2013 року, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період прострочення.

Проте, наданий позивачем розрахунок 3 % річних є невірним, оскільки позивачем в періоди нарахування включено дні оплати, що суперечить п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17 грудня 2013 року.

Відповідно до вірного розрахунку, здійсненого судом, сума 3% річних, нарахованих за період з 20.02.2013 р. по 05.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 31.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 29.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 09.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 26.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 01.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 25.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 10.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 13.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 09.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 18.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 05.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., з 20.01.2015 р. по 05.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р., становить 575045,80 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, позивач просить стягнути 9263611,96 грн. інфляційних втрат, нарахованих за травень 2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., за березень 2015 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2015 р., за квітень 2015 р. за зобовязаннями лютого 2015 р., за період з травня 2015 р. по червень 2015 р. за зобовязаннями березня 2015 р., за червень 2015 р. за зобовязаннями квітня 2015 р.

Відповідно до абзаців 2, 3 п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Враховуючи вищевикладене, позивачем неправомірно нараховано інфляційні втрати за травень 2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р. та за березень 2015 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2015 р., оскільки у вказаних періодах заборгованість відповідача існувала менше місяця.

Також, позивачем невірно здійснено нарахування інфляційних втрат за загальний період з квітня 2015 р. по червень 2015 р. за зобов`язаннями лютого-березня 2015 р., оскільки не враховано проплати, які були здійснені відповідачем у вказаному періоді.

Відповідно до вірного розрахунку, здійсненого судом, сума інфляційних втрат, нарахованих за період з квітня 2015 р. по червень 2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями лютого - квітня 2015 р., становить 1966161,04 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача 9263611,96 грн. пені, нарахованої за період з 20.02.2013 р. по 06.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 01.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 30.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 10.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 27.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 02.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 26.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 11.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 10.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 19.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 06.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., з 20.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р.

Згідно з ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Вищий господарський суд України у постанові від 14.12.2016 р., якою справу скеровано на новий розгляд, вказав, що судами обох інстанцій при вирішенні спору не було враховано усіх додаткових угод до спірного договору купівлі-продажу, зокрема, за долученою до справи додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 року п. 7.2 договору викладено в іншій редакції, за якою у разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (Розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

З цього приводу судом встановлено наступне.

В обґрунтування позовної вимоги про стягнення пені позивач посилається на п. 7.2. договору в його редакції від 04.01.2013 р.

Проте, додатковою угодою № 2 від 31.12.2013 р. п. 7.2 договору викладено в іншій редакції, згідно з якою, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (Розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

Згідно з п. 8 додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. вона набуває чинності з дати її підписання Сторонами та поширює свою дію на відносини сторін, що фактично склались з 01 січня 2013 р.

Пунктом 1 додаткової угоди № 15 від 19.06.2015 р. сторони домовились вважати договір № 13-224-Б від 04.01.2013 р. таким, що припинив свою дію в частині поставки природного газу з 01 липня 2015 року.

Пунктом 2 додаткової угоди № 15 від 19.06.2015 р. сторони виклали статтю 11 «Строк дії договору» договору у наступній редакції: «Договір набуває чинності з дати підписання представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 р. і діє в частині реалізації газу до 30 червня 2015 року (включно), а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення.

Отже, договір № 13-224-Б від 04.01.2013 р. в частині поставки газу припинив свою дію з 01 липня 2015 року.

Як вбачається з матеріалів справи, до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, а саме до 20 липня 2015 року, відповідач не здійснив повну оплату фактично отриманого за договором природного газу.

Таким чином, відповідно до п. 7.2. в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. у відповідача виникло зобов`язання сплатити продавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 6.1 договору).

Як вже зазначалося, позивач просить суд стягнути з відповідача 9263611,96 грн. пені, початок нарахування якої - 20.02.2013 р., посилаючись на те, що відповідно до пункту 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Заперечуючи проти позову в цій частині, відповідач посилається на те, що оскільки договір припинив дію 30.06.2015 р., то право позивача на нарахування пені відповідно до п. 7.2 договору виникло лише 20.07.2015 р.

Проте, вказане твердження відповідача є помилковим з огляду на наступне.

Як вже зазначалося, відповідно до пункту 6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України зобов`язання покупця з оплати товару підлягало виконанню саме у цей термін, відтак час прострочення щодо окремих обсягів газу має обчислюватися з 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, а нарахування штрафних санкцій за прострочення починається відповідно з 20-го числа кожного місяця у разі наявності прострочення.

Зі змісту пункту 7.2 договору в редакції додаткової угоди № 2 від 31.12.2013 р. не вбачається встановлення сторонами певного іншого строку виконання саме зобовязань з оплати поставленого газу, адже вказана умова договору повязує з обставинами здійснення повної оплати фактично отриманого за договором природного газу до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, лише обовязок покупця сплатити продавцеві пеню.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Вказаною нормою дозволено сторонам змінити тривалість нарахування пені. Однак, закон не надає сторонам права змінювати у договорі момент початку нарахування пені.

Отже, позивачем правовомірно до умов договору нараховано пеню, починаючи з 20.02.2013 р. на заборгованість за отриманий у січні 2013 р. газ.

Як вже зазначалось, 09.03.2017 р. до господарського суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій він просить суд застосувати спеціальну позовну давність до позовної вимоги в частині стягнення пені, оскільки позивачем проведено нарахування пені за період з 20.02.2013 р. по 06.06.2014 р. з порушенням спеціального строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що п. 9.2. договору передбачено, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Проте, додатковою угодою № 3 від 28.04.2014 р. пункт 9.2. договору викладено у наступній редакції: « 9.2. У разі недосягнення сторонами згоди щодо вирішення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України».

В останній редакції договору не міститься умови, якою сторони збільшили встановлену законом позовну давність для стягнення пені.

Частиною 1 статті 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій міститься вимога про стягнення пені за прострочення оплати відповідачем отриманого газу, 18.08.2015 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 4.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Враховуючи вищевикладене, позивачем пропущено строк позовної давності в частині вимоги про стягнення пені у сумі 753209,43 грн., яка нарахована за період з 20.02.2013 р. по 06.03.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2013 р., з 20.03.2013 р. по 01.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2013 р., з 20.04.2013 р. по 30.04.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2013 р., за загальний період з 20.05.2013 р. по 10.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язаннями квітня - липня 2013 р., з 20.09.2013 р. по 27.09.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням серпня 2013 р., з 20.11.2013 р. по 02.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням жовтня 2013 р., з 20.12.2013 р. по 26.12.2013 р. на заборгованість за зобов`язанням листопада 2013 р., з 20.01.2014 р. по 11.02.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2013 р., з 20.02.2014 р. по 14.03.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням січня 2014 р., з 20.03.2014 р. по 10.04.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням лютого 2014 р., з 20.04.2014 р. по 19.05.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням березня 2014 р., з 20.05.2014 р. по 06.06.2014 р. на заборгованість за зобов`язанням квітня 2014 р., що є підставою для відмови у позові в цій частині.

Таким чином, позовна вимога в частині стягнення 753209,43 грн. пені, нарахованої за вказані періоди, не підлягає задоволенню.

Позовна вимога про стягнення пені, нарахованої з 20.01.2015 р. по 06.02.2015 р. на заборгованість за зобов`язанням грудня 2014 р., за загальний період з 20.02.2015 р. по 22.07.2015 р. на заборгованість за зобов`язаннями січня-червня 2015 р., заявлена в межах строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України.

Судом встановлено, що позивачем у періоди нарахування пені включено дні оплати, що суперечить п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань № 14 від 17 грудня 2013 року.

Таким чином, наданий позивачем розрахунок пені є невірним, оскільки в періоди нарахування пені включено дні оплати.

Відповідно до вірного розрахунку, здійсненого судом, сума пені, нарахованої за загальний період з 20.01.2015 р. по 22.07.2015 р. за зобовязаннями грудня 2014 р. червня 2015 р., становить 8329658,25 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У відзиві № 23-3429 від 18.09.2015 р. відповідач, посилаючись на ч. 3 ст. 83 ГПК України, просить суд зменшити розмір пені на 80 %.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Стаття 233 ГК України передбачає, що у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до абзацу 1 п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції №18 від 26 грудня 2011 року вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Наведені відповідачем підстави для зменшення пені на 80%, зокрема, тяжке фінансове становище, не є тим винятковим випадком, який є підставою для зменшення фінансових санкцій.

Крім того, в разі задоволення судом зазначеного клопотання, будуть порушені матеріальні інтереси позивача, що може призвести до негативних наслідків для нього та матиме дискримінаційний характер відносно його прав та інтересів, оскільки, підприємство позивача не є газовидобувною компанією, а є постачальником імпортованого природного газу. Несвоєчасна сплата боржником грошових коштів за поставлений позивачем газ може призвести до невиконання позивачем своїх грошових зобовязань перед іноземними постачальниками.

Судові витрати відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 44, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Київоблгаз (08150, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Боряка, вул. Шевченка, 178, код 20578072) на користь публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, код 20077720) 575045,80 грн. (пятсот сімдесят пять тисяч сорок пять грн. 80 коп.) 3 % річних, 1966161,04 грн. (один мільйон девятсот шістдесят шість тисяч сто шістдесят одну грн. 04 коп.) інфляційних втрат, 8329658,25 грн. (вісім мільйонів триста двадцять девять тисяч шістсот пятдесят вісім грн. 25 коп.) пені та 18133,35 грн. (вісімнадцять тисяч сто тридцять три грн. 35 коп.) судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення основного боргу у сумі 19105190,10 грн. (девятнадцять мільйонів сто пять тисяч сто девяносто грн. 10 коп.) припинити.

4. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення підписано 29.03.2017 р.

Суддя О.О. Рябцева