ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2017 р.Справа № 915/1374/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Величко Т.А.,

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

(згідно розпорядження керівника апарату від 14.03.2017р. №197 щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи)

при секретарі: Колбасовій О.Ф.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1;

від відповідача-1 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

від відповідача-2 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз

на рішення господарського суду Миколаївської області від 02.02.2017р.

по справі №915/1374/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз

до відповідача-1:Товариства з обмеженою відповідальністю Роскосметика

відповідача-2:Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Роскосметика

про: визнання п. 6.3 Договору поставки № 01318 від 01.07.2008 року недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016р. Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю Роскосметика та Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Роскосметика про визнання недійсним пункту 6.3 Договору поставки №01318 укладеного 01.07.2008р. укладеного між сторонами по справі.

Позовні вимоги обгрунтовані посиланням на ст. ст. 82-85, 230,231 ГПК УКраїни, ст.ст. 203,215 ЦК України, Постановою пленуму Вищого господарського суду України №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», Постановою пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» та невідповідністю укладеного договору цим вимогам законодавства.

Пунктом 6.3 Договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної поставки товару Продавець сплачує штрафні санкції в розмірі 0,2% за кожний день прострочення.

Отже, сторони Договору визначили, що у разі несвоєчасної поставки товару наступає відповідальність у вигляді штрафної санкції та погодили розмір 0,2% за кожний день прострочення.

Проте сторони правочину не визначились та не узгодили між собою основну складову, з якої повинно відбуватись нарахування такої штрафної санкції (сума невиконаної частини зобовязання, певна грошова сума, сума зобовязання або кратний розмір вартості товарів (робіт, послу), оскільки ці складові за своєю природою є різними за змістом і сумами, тому позивач вважає п.6.3 Договору недійсним.

Ухвалою господарського суду Миколаївської області від 19.12.2016р. порушено провадження у справі за даним позовом (суддя Коваль С.М.).

У відзиві на позовну заяву, відповідач-1 - ТОВ Роскосметика просило суд відхилити позовні вимоги ПАТ «Миколаївгаз» як необґрунтовані та незаконні.

Обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача вже розглядались господарським судом Миколаївської області. Так, Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім Роскосметика (відповідач-2), у зв'язку з невиконанням умов договору, звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Роскосметика (відповідач-1) про стягнення штрафних санкцій за договором поставки № 01318 від 01.07.2008 року в сумі 198 809, 89 грн.

Господарським судом Миколаївської області в рішенні по даному спору від 01.03.2016р. (справа №915/120/16) було відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю Торговий дім Роскосметика (відповідач-2) до Товариства з обмеженою відповідальністю Роскосметика (відповідач-1) про стягнення штрафних санкцій за Договором поставки та зазначив, що п.6.3 Договору сторони передбачили, що у випадку несвоєчасної оплати товару Продавець сплачує штрафні санкції в розмірі 0,2% за кожний день прострочення.

Отже сторони Договору визначили, що у разі несвоєчасної поставки товару наступає відповідальність у вигляді штрафної санкції в розмірі 0,2% за кожний день прострочення. Проте сторони правочину не визначились та не узгодили між собою основну складову, з якої повинно відбуватись нарахування такого штрафу (сума невиконаного або неналежного виконаного зобовязання), оскільки ці складові за своєю природою є різними.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2016 року рішення Господарського суду Миколаївської області від 01.03.2016 року у справі № 915/120/16 скасовано та постановлене нове рішення, яким стягнуто з відповідача-1 на користь відповідача- 2 198809,89 грн. штрафних санкцій та 2982,14 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову та судового збору в розмірі 3280,35 грн.

Відповідач -1, заперечуючи проти даного позову зазначає, що договір укладений згідно чинного законодавства, а саме: у п. 6.3 Договору поставки № 01318 від 01.07.2008 року штрафні санкції у вигляді пені, порядок сплати яких визначено ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, не суперечать вимогам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, про що зазначено у постанові Одеського апеляційного господарського суд від 23.06.2016 року у справі № 915/12/16.

У відзиві на позовну заяву відповідач-2 - Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім Роскосметика також просило суд відхилити позовні вимоги ПАТ «Миколаївгаз» з підстав їх необґрунтованості та незаконності, а також застосувати вимоги ч.3 ст.35 ГПК України до даного спору.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 02.02.2017р. (суддя Коваль С.М.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Судове рішення мотивоване тим, що при розгляді справи №915/1374/16 з'ясовано, що в іншій господарській справі № 915/120/16, постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2016 р. було вирішено спір про стягнення з ТОВ Роскосметика на користь ТОВ ТД Роскосметика 198809,89 грн. штрафних санкцій. В мотивувальній частині вказаної постанови зазначено, що укладаючи договір поставки і обумовлюючи в ньому відповідальність, умови її настання та розмір, обидві сторони вправі розраховувати на належне виконання договору, дієвість механізмів санкцій, передбачених цим договором, які спонукають сторін до його належного виконання. А також, сторони за обоюдною згодою на підставі додаткової угоди №1 від 02.07.2014р. включивши в договір поставки пункт 6.7., яким встановили відповідальність Продавця (відповідача) за невиконання взятих на себе за договором зобовязань незалежно від його вини.

Отже, судом зроблено висновок та встановлений факт, що в п. 6.3 Договору поставки зазначені штрафні санкції у вигляді пені, порядок сплати визначений ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України не суперечить вимогам ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів, стосовно того, що п. 6.3 Договору поставки № 01318 від 01.07.2008 року не відповідає чинному законодавству, а отже позов підлягає залишенню без задоволення.

В апеляційній скарзі, не погоджуючись з висновками суду, ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз, просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 02.02.2017р. у справі №915/1374/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скаржник вважає прийняте судом рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки його прийнято із суттєвими порушеннями норм процесуального законодавства, при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що постановою ОАГС по справі №915/120/16 від 23.06.2016р. встановлено преюдиціальні обставини про складову від якої повинні нараховуватись штрафні санкції відповідно до умов Договору поставки №01318 від 01.07.2008р.

Наведене свідчить про те, що не зясувавши всупереч приписам ст.43 ГПК України обставини справи №915/1374/16, суд дійшов передчасних висновків щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Скаржник вважає, що господарський суд першої інстанції, всупереч ст.ст. 43,99,101 ГПК України не розглянув всебічно, повно та обєктивно в судовому процесі всі обставини справи в їх сукупності, не дослідив подані позивачем в обґрунтування своїх вимог докази, неналежним чином проаналізував правовідносини, що виникли та існували між сторонами. Як наслідок, прийняте місцевим судом рішення від 02.02.2017р. не відповідає приписам ст.ст. 84 та 105 ГПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення.

24.03.2017р. до Одеського апеляційного господарського суду від ТОВ Роскосметика та ТОВ ТД Роскосметика надійшли відзиви на апеляційну скаргу, відповідно до яких останні просять залишити рішення господарського суду Миколаївської області від 02.02.2017р. у справі №915/1374/16 без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

28.03.2017р. до Одеського апеляційного господарського суду від ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» надійшли додаткові пояснення до апеляційної скарги відповідно до яких скаржник просить задовольнити апеляційну скаргу, а рішення господарського суду Миколаївської області від 02.02.2017р. у даній справі скасувати.

Колегія суддів, перевіривши наявні матеріали справи (фактичні обставини справи) на предмет правильності їх юридичної оцінки господарським судом та заслухавши пояснення присутніх в засіданні представників сторін, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Як свідчать матеріали справи і це встановлено господарським судом, 01.07.2008р. між Товариством з обмеженою відповідальністю Роскосметика (Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Роскосметика (Продавець) було укладено Договір поставки № 01318, відповідно до умов якого Постачальник прийняв на себе зобов'язання поставляти Покупцю, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити товар в асортименті й кількості, передбаченому накладними, які є невід'ємною частиною договору (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 1.2 Договору повне найменування товару, його опис й характеристика, кількість товару та інші параметри зазначаються у накладних. Товар за даним договором постачається товарними партіями, розмір яких визначається у кожному конкретному випадку у відповідності до заявки, даної в порядку п. 3.1 Договору.

Згідно п. 2.1 Договору Постачальник зобов'язався: завчасно узгоджувати з Покупцем дату товарної передачі кожної партії товару в порядку, передбаченому п. 3.1 Договору; передавати товар на адресу Покупця у відповідності з узгодженими з Покупцем заявками.

Відповідно до п. 2.2.1 Договору Покупець зобов'язався завчасно направляти Постачальнику замовлення (заявку), в якому відображати всі характеристики товару в порядку, визначеному п. 3.1 Договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору Покупець завчасно узгоджує з Постачальником об'єми поставки Товару, а також ймовірні дати відправки на його адресу конкретної партії товару. Після вказаного погодження Покупець здійснює замовлення (заявку) Постачальнику на необхідну кількість товару, а Постачальник після отримання заявки від Покупця здійснює заходи по підготовці товару до відвантаження. Заявки мають бути складені у письмовій формі (по факсу) та мають містити наступні показники: найменування отримувача, найменування товару, кількість, дату ймовірної поставки та інше. Розрахунок за поставлений товар здійснюється на умовах 100 % за фактом поставки партії товару протягом 30 банківських днів від дати поставки товару (п. 4.1 Договору).

Відповідно до п. 5.3 Договору товар вважається переданим Постачальником та прийнятим Покупцем по кількості відповідно до кількості, вказаної у накладних.

02.07.2014р. між сторонами Договору було укладено додаткову угоду №1, згідно якої сторони включили до Договору п. 6.7 та погодили, що Продавець несе передбачену Договором відповідальність за невиконання взятих на себе за договором зобов'язань незалежно від його вини.

В зв'язку з невиконанням умов договору, Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім Роскосметика звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю Роскосметика про стягнення штрафних санкцій за договором поставки № 01318 від 01.07.2008р. в сумі 198 809, 89 грн.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 01.03.2016р. по справі №915/120/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 23.06.2016р. рішення господарського суду Миколаївської області від 01.03.2016р. у справі № 915/120/16 скасовано та постановлено нове рішення, яким стягнуто з відповідача-1 на користь відповідача - 2 198809,89 грн. штрафних санкцій та 2982,14 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позову та судового збору в розмірі 3280,35 грн.

27.09.2016р. ТОВ ТД Роскосметика звернулося до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до ПАТ по газопостачанню та газифікації «Миколаївгаз» про стягнення майнової шкоди в розмірі 205072,38 грн., судових витрат по оплаті судового збору в розмірі 3076,08 грн., витрат на оплату правової допомоги адвоката в розмірі 3000 грн., завданої діями позивача а саме: припиненням газопостачання, що призвело до неможливості виконання відповідачем-1 умов укладеного між ним та відповідачем-2 договору. Позивач вважає, що договір укладено з порушенням норм діючого законодавства.

В грудні 2016 року ПАТ по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз звернулося до господарського суду з позовом, в якому просило визнати недійсним п. 6.3 договору поставки № 01318 від 01.07.2008 року.

Посилаючись на ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України позивач зазначав, що сторони правочину не визначились та не узгодили між собою основну складову, з якої повинно відбуватись нарахування такої штрафної санкції (сума невиконаної частини зобов'язання, певна грошова сума, сума зобов'язання або кратний розмір вартості товарів (робіт, послуг), оскільки ці складові за своєю природою є різними за змістом і сумами, тому позивач вважає п. 6.3. договору недійсним.

Відповідачі проти позову заперечували повністю, вказуючи на те, що спірний договір укладений згідно чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення позову, враховуючи наступне.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним п. 6.3 Договору поставки № 01318 від 01.07.2008 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Роскосметика» та Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Роскосметика».

Статтею 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).

Частинами 1, 7 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пунктом 6.1 договору сторони передбачили, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену цим договором та діючим законодавством України.

Так, у разі несвоєчасної поставки товару (п.3.2) Продавець сплачує штрафні санкції в розмірі 0,2% за кожний день прострочення (п.6.3 Договору).

Статтею 199 Господарського кодексу України унормовано, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Заходи відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України та частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 549 Цивільного кодексу України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч. 4 ст.231 Господарського кодексу України).

Штраф та пеня мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, як спосіб забезпечення, ще й повинні мати компенсаційний характер санкції за порушення господарсько-правових зобов'язань. Норми господарського права не визначають, який саме характер (майновий чи грошовий) носить зобов'язання, при порушенні строків виконання якого до боржника застосовуються штрафні санкції.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим Кодексом, а тому в даному випадку слід керуватися нормами господарського права та частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України, що передбачають можливість застосування такого виду як пеня за прострочку виконання не грошового договірного зобов'язання в розмірі, обумовленому сторонами в договорі згідно норм статті 627 Цивільного кодексу України, яка передбачає свободу договору.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечення виконання господарських зобов'язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання.

Виходячи з того, що у разі порушення терміну поставки продукції умовами договору передбачено застосування пені у розмірі 0,2 % від вартості продукції, з якої допущено прострочення, за кожен день прострочення поставки продукції, спірні правовідносини є господарськими, а відповідно до статті 193 Господарського кодексу України господарські санкції, зокрема пеня, застосовуються за порушення будь-яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошового зобов'язання, господарським судом зроблено правильний висновок щодо недоведеності позивачем того, що п.6.3 договору поставки не відповідає вимогам чинного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивачем не доведено наявність обставин, з якими закон повязує недійсність угод, а саме:

- невідповідність змісту угоди вимогам закону;

- недодержання встановленої форми угоди;

- неправоздатність сторін за угодою;

- неправомірність дій сторін.

Доводи апеляційної скарги висновків господарського суду не спростовують, а зводяться до переоцінки висновків суду на свою користь.

Та обставина, що за порушення непередбаченого договором строку поставки продукції постачальник сплачує покупцю 0,2% вартості непоставленої в строк продукції за кожний день прострочення поставки продукції, не перетворює цю пеню в пеню за порушення грошового зобовязання, так само, як і обовязок постачальника поставити продукцію не стає грошовим зобовязанням.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками господарського суду та вважає, що вони відповідають встановленим обставинам справи і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, повязані з переоцінкою доказів, не тягнуть за собою скасування оскаржуваного рішення.

За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України,

суд постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Миколаївгаз залишити без задоволення, рішення господарського суду Миколаївської області від 02.02.2017р. у справі №915/1374/16 без змін.

Постанова в порядку ст. 105 Господарського Процесуального Кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Т.А. Величко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя І.Г. Філінюк