КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" березня 2017 р. Справа№ 910/16884/16
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Отрюха Б.В.
суддів: Разіної Т.І.
Михальської Ю.Б.
За участю представників:
Від позивача: Беляєв Ю.Л.- представник;
Від відповідача-1: Чунаков Р.В.- представник;
Від відповідача-2: Влащенко О.А.- представник;
Від третьої особи: не з`явився.
розглянувши матеріали апеляційної скарги Міністерства оборони України
на рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2016
у справі № 910/16884/16 (суддя Курдельчук І.Д.)
за позовом Товариства з додатковою відповідальністю Експрес Страхування
до 1) Міністерства юстиції України
2) Військової частини НОМЕР_1
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1
про стягнення 48 172, 12 грн.
ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду міста Києва звернулося з позовом Товариство з додатковою відповідальністю Експрес Страхування до Міністерства оборони України про стягнення 48 172,12 грн. страхового відшкодування.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до статті 27 ЗУ Про страхування та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 і Військову частину НОМЕР_1 (далі Військова частина).
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.11.2016 залучено до участі у справі як іншого відповідача Військову частину НОМЕР_1 .
Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 у справі №910/16884/16 позовні вимоги задоволено повністю.
Присуджено до стягнення з Міністерства оборони України з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь Товариства з додатковою відповідальністю Експрес Страхування 48 172,12 грн. страхового відшкодування та 1 378,00 грн. судового збору.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 у справі №910/16884/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу Міністерства оборони України у справі №910/16884/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Отрюха Б.В., суддів Разіної Т.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 поновлено строк на апеляційне оскарження, апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 28.03.2017.
В судовому засіданні 28.03.2017 представник відповідача-1 надав свої пояснення по суті спору, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати повністю і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
28.03.2017 представники позивача та відповідача-2 у судовому засіданні надали свої пояснення по суті спору та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу відповідача-1 без задоволення.
В судове засідання, призначене на 28.03.2017, представник третьої особи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.
Як зазначено у пункті 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з`явилися у засідання. Відповідно до пункту 3.9.1. вказаної постанови, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.
За змістом зазначеної статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Відповідно до пункту 2.6.10. Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 лютого 2013 року № 28 оригінал судового рішення залишається в матеріалах справи; згідно з пунктом 2.6.15. вказаної Інструкції на звороті у лівому нижньому куті оригіналу процесуального документа, який виготовляється судом та залишається у справі, проставляється відповідний штамп суду з відміткою про відправлення документа, що містить вихідний реєстраційний номер, загальну кількість відправлених примірників документа, дату відправки, підпис працівника, яким вона здійснена та може містити відмітку про отримання копії процесуального документа уповноваженим представником адресата.
Дана відмітка є підтвердженням належного надсилання копій процесуального документа сторонам судового процесу.
Як вбачається із матеріалів справи, копії ухвал Київського апеляційного господарського суду були надіслані учасникам судового процесу на адреси, зазначені в апеляційній скарзі, що підтверджується відміткою суду на зворотній стороні ухвал.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами справи та без участі представників третьої особи.
Згідно зі ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.
Беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, апеляційний господарський суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 07.05.2013 між Товариством з додатковою відповідальністю Експрес Страхування та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.13.2172716 (далі - Договір), предметом якого є: майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням та/або користуванням та/або розпорядженням застрахованим транспортним засобом автомобілем ЗАЗ Vida державний номер НОМЕР_2 .
На території Військового полігону в/ч НОМЕР_1 , 21.04.2016 близько 19 год. 30 хв., сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля ЗАЗ Vida та автомобіля Урал-4320 державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 пункту 10.9 Правил дорожнього руху України.
31.05.2016 Постановою Переяслав-Хмельницького міськрайоного суду Київської області у справі № 373/815/16-п ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення; застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн.
Заявою від 26.04.2016 страхувальник повідомив позивача про настання страхового випадку та необхідність виплатити страхове відшкодування для відновлення автомобіля на розрахунковий рахунок СТО АЦ Голосіївський.
Як вбачається з наявних в матеріалах справи страхових актів від 27.05.2016 № 3.16.450-1 та від 25.07.2016 № 3.16.450-2, сума страхового відшкодування складає 48 233,62 грн.
Виконуючи свої зобов`язання за Договором, сплатив страхове відшкодування потерпілій особі ОСОБА_2 у сумі 48 233,62 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 30.05.2016 № ЦО01927 на суму 42 258,04 грн. та платіжним дорученням від 26.07.2016 № ЦО02334 на суму 5 975,58 грн.
На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 проходив службу на посаді водія-еклектрика військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується, зокрема, постановою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 31.05.2016 зі справи № 373/815/16-п.
Разом з тим, з відповіді Центрального управління військової служби правопорядку (по місту Києву і Київської області) вбачається, що автомобіль Урал-4320 в/н НОМЕР_3 , шасі № НОМЕР_4 перебуває на обліку та рахується за Військовою частиною; перебуває на балансі Міністерства.
Відповідно до статті 27 Закону України Про страхування та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України встановлено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Таким чином, до позивача перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).
Статтею 6 Закону визначено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою(ст. 9, 22 - 31, 35, 36 Закону).
Відповідно до статті 1194 ЦК України, в разі якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Водночас, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок.
Згідно із п. 36.4 ст. 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено право страховика у разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування (регламентна виплата безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом а пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Відповідно до п. 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
У разі, якщо цивільно-правова відповідальність особи застрахована, вона відповідає за заподіяну нею шкоду тільки у розмірі, який перевищує ліміт відповідальності страховика. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, та не відшкодовується шкода, пов`язана із втратою товарної вартості транспортного засобу, ці втрати підлягають відшкодуванню за рахунок особи, з вини якої заподіяна шкода.
Положеннями пунктів 7.36-7.41 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів затвердженої Наказом Фонду державного майна України та Мін`юсту, від 24.11.2003, № 142/5/2092 встановлено підстави та порядок розрахунку коефіцієнту фізичного зносу.
Згідно із статтею 12 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.
Відповідно до пункту 35.1 статті 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Строки і порядок прийняття рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) страховиком та порядок його виплати або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені статтями 36, 37 Закону.
Згідно із частиною 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Позивачем доведено належними та допустимими доказами протиправну поведінку і вину водія забезпеченого транспортного засобу у скоєнні ДТП, наявність правових підстав для задоволення позову страхової компанії щодо стягнення - особи, відповідальної за завдану шкоду, у межах, передбачених договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суми виплаченого страхового відшкодування.
Відповідно до Конституції України, статутів Збройних сил України, інших нормативно-правових актів військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані мають зберігати довірене їм озброєння, техніку та інше військове майно, вживати заходів щодо запобігання шкоди.
Особи, винні в заподіянні шкоди, несуть матеріальну відповідальність згідно з Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР. Постанову оголошено наказом Міністра оборони України від 14.08.1995 № 201.
Таким чином, Положенням визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, статутами Збройних сил України, порадниками, інструкціями, іншими нормативними актами.
Пунктом 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, передбачено, що відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові витрати.
Військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їхньої поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини в заподіянні шкоди.
Особи, діями яких заподіяно шкоду, можуть добровільно відшкодувати її вартість чи відновити пошкоджене майно.
Відшкодування шкоди натуральним рівноцінним майном не допускається в разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки тощо, які не можуть перебувати у власності громадян.
Залежно від того, навмисно чи необережно заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна, до військовослужбовців застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.
Слід зазначити, що військовослужбовці за шкоду, заподіяну недбалим виконанням службових обов`язків, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більш як місячне грошове забезпечення.
За пошкодження, псування або втрату через необережність майна, виданого військовослужбовцям в особисте користування, вони несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їхньої вини шкоди, але не більш як тримісячне грошове забезпечення.
Проте суд першої інстанції припустився помилки, оскільки Міністерство оборони України є неналежним відповідачем по даній справі тому що дорожньо-транспортна пригода яка спричинила в подальшому виплату страхового відшкодування позивачем трапилась з вини військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ).
Крім того, з наявної в матеріалах справи копії листа від 10.10.2016 №306/4/9009 вбачається, що транспортний засіб марки Урал -4320 в/н НОМЕР_6 , шасі № НОМЕР_4 на якому було скоєно дорожньо-транспортну пригоду належить військовій частині НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ).
З наявних в матеріалах справи доказів, а саме копії довідки № 67/15 головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних Сил України визначено, що військова частина НОМЕР_1 ( НОМЕР_5 ) включена до єдиного державного реєстру підприємств та організацій України як юридична особа.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 Цивільного Кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Згідно із статтею 5 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом.
Місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, вищенаведених вимог чинного законодавства не дотримався та допустив порушення норм матеріального права, що, в свою чергу, позбавило права відповідача-1 на захист своїх прав та законних інтересів, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що господарським судом повно досліджувалися матеріали справи.
Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
Згідно з п. 10 ч. 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у постанові має бути зазначено новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.
Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).
Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року Про судове рішення рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що апелянтом надано належні та допустимі докази на підтвердження своєї правої позиції, а також наведено переконливі аргументи у відповідності з нормами чинного законодавства та беручи до уваги викладені обставини, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Міністерства оборони України частково, позов визнається доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає стягненню в порядку регресу з відповідача-2.
Судові витрати за подання позову та апеляційної скарги розподіляються відповідно до ст. 49 ГПК України.
Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 29.11.2016 у справі № 910/16884/16 скасувати.
Прийняти нове рішення яким позов задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь Товариства з додатковою відповідальністю Експрес Страхування (01004, м. Київ, вул. Червоноармійська, 15/2; ): 48 172 ,12 грн. страхового відшкодування та 1 378,00 витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви. Видати наказ.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, проспект Повітрофлотський, 6; ) 1515,80 грн. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги. Видати наказ.
Видачу виконавчих документів доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи № 910/16884/16 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді Т.І. Разіна

Ю.Б. Михальська