ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2017 р. Справа №917/107/17

за позовом 1) ОСОБА_1, м. Миколаїв, вул. Шкверника,4/1, ідентифікаційний код НОМЕР_1

2) ОСОБА_2, Бовбасівка, Хорольського району, ідентифікаційний код НОМЕР_2

до відповідача ОСОБА_3, м. Миколаїв, вул. Бригадна,39, ідентифікаційний код НОМЕР_3

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ольвія" (с. Бовбасівка, Хорольського району, Полтавської області, ідентифікаційний код 30287550 ).

про стягнення 1 802 700 грн. збитків

суддя Тимощенко О.М.

Представники сторін:

від позивачів №1 та №2: ОСОБА_4 дов. №2601 від 19.10.2015 року, дов. №65 від 27.11.2015 року

від відповідача: ОСОБА_3, серія паспорта АВ 225914 , виданий Вінницьким РВ УМВС України у Вінницькій області 24.09.2001 року

від третьої особи: ОСОБА_4 дов. б/н від 21.12.2015 року

В судовому засіданні 30.03.2017 року суд оголосив ступну та резолютивну частини рішення та повідомив дату складання повного рішення у відповідності до приписів статті 85 ГПК України.

Обставини справи: розглядається позовна заява про стягнення з відповідача солідарно на користь позивачів збитки, які зазнало ТОВ Агрофірма Ольвія та недоотриманий ним дохід, які виникли з вини та по умислу відповідача, а саме: 1) прямих збитків в сумі 415700 грн.; 2) недоотриманого доходу 1385000 грн.

14.02.2017 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач, посилаючись на норми чинного законодавства, зазначає, що позивачами у справах про відшкодування збитків, завданих господарському товариству його посадовою особою може бути тільки саме товариство, або ж учасник товариства в межах його представництва. Проте, ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали позов про відшкодування шкоди (збитків) не від імені ТОВ Агрофірма Ольвія, про представництво інтересів товариства в ньому також не йдеться та не додається відповідних доказів. Як зазначає відповідач у відзиві, все обґрунтування позову будується на порушеннях прав та інтересів товариства, що не відповідає вимогам процесуального законодавства, оскільки предмет позову стосується юридичної особи - ТОВ Агрофірма Ольвія, а звертаються за захистом свого особистого права та інтересу фізичні особи - учасники товариства. Також відповідач зазначає, що дії генерального директора ТОВ Агрофірма Ольвія щодо подання будь-яких заяв до установ, укладення договорів оренди землі, їх розірвання - є правомірними та відносяться до його компетенції, не потребували погодження загальними зборами (іншими учасниками товариства). Тому відповідач у своєму відзиві просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та припинити провадження у справі. До відзиву відповідач додав копію рішення від 23.07.2014 року по справі №917/862/14, копію рішення від 05.08.2016 року по справі №548/1471/15-ц, копію постанови від 13.10.2014 року по справі №917/862/14, копію ухвали від 06.12.2016 по справі №548/1471/15-ц.

В судовому засіданні 16.02.2017 року суд розпочав слухання справи по суті.

01.03.2017 року від позивачів до суду надійшли заперечення на відзив. У своїх запереченнях позивачі вважають, що думка відповідача щодо неналежних позивачів є суб'єктивною і спростовуються договором передачі права вимоги від 03.08.2015 року. Також, як зазначено у запереченнях, твердження відповідача про те, що позивачі не мають права на прибутки/збитки товариства, не відповідає реальному стану речей, оскільки товариство складається з його учасників. І хоча товариство є окремою (юридичною) особою, як зазначають позивачі у запереченнях, яке за статутом працює з метою отримання прибутків, проте, після цього ці прибутки розподіляються між учасниками товариства окремим їх рішенням. Отже, коли позивачі зазначали у позові, що вони є кінцевими власниками прибутків, або збитків товариства, вони абсолютно вірно визначились, як де-юре, так і де-факто. Щодо можливості застосування висновку судової економічної експертизи з іншої справи, то позивачі зазначають, що хоча Апеляційним судом і скасовано рішення Хорольского райсуду у справі № 548/1471/15-ц, проте ухвала Апеляційного суду у тій справі є чинною, обставини встановлені апеляційним судом відповідачем не спростовані, як і висновок зазначеної експертизи (який не оскаржувався). Тому позивачі, згідно своїх заперечень, вважають заперечення відповідача безпідставними та незаконними. До заперечень позивачі додали копію договору передачі права вимоги від 03.08.2015 року та доповнення нормативно-правового обґрунтування позову.

01.03.2017 року від третьої особи надійшли письмові пояснення по справі. У своїх поясненнях третя особа зазначає, що відповідач, знаючи, що він запланував наприкінці 2012 року відмовитись від земельної ділянки на свою користь, будучи генеральним директором ТОВ АФ Ольвія, восени 2012 року продовжував обробляти її за рахунок товариства. Більш того, як вказано третьою особою в поясненнях, вже після відведення відповідачу земельної ділянки 201,53 Га (яка перебувала до 2013 року у законному користуванні товариства), відповідач, як керівник товариства фінансував весінньо - польові роботи 2013 року по обробці цієї земельної ділянки за рахунок товариства, яка де-юре, і де факто вже перейшла йому у користування з 18.12.2012 року. При цьому, ані працівники товариства, крім відповідача, ані інші учасники товариства, не знали до квітня 2013 року, про те, що вказана земельна ділянка вже не належить товариству, і що відповідач, використовує кошти товариства у своїх особистих цілях, наносячи, такими чином, прямі збитки останньому. Також третя особа пояснює, що лише в липні 2013 року, коли цю ситуацію відповідач вже не був здатен тримати у таємниці, і всі працівники та решта засновників довідалися про неї, загальними зборами товариства було звільнено відповідача з посади генерального директора ТОВ АФ Ольвія за всі ці дії, нанесення збитків товариству, відчуження землі на користь відповідача, що перебувала у користуванні товариства з 1996 року. Згідно поданих пояснень третя особа позов підтримує та просить задовольнити. До пояснень третя особа додала копію протоколу від12.08.2015 року та довіреність.

Позивачами було заявлено клопотання від 06.02.2017 року про витребування у ХНІДСЕ ім. Бокаріуса завіреної належним чином копії висновку судово-економічної експертизи №12438 від 31.05.2016 року.

Ухвалою суду від 02.03.2017 року суд зобов'язав Харківський науково-дослідний інститут судових експертиз ім. Засл. проф. ОСОБА_5" надати завірену належним чином копію висновку судово-економічної експертизи №12438 від 31.05.2016 року до 14.03.2017 року.

Також від третьої особи 10.03.2017 року до суду надійшли заперечення на пояснення відповідача. В поданих запереченнях третя особа просить суд критично ставитися до заперечень відповідача, оскільки вони не ґрунтуються на доказах. Крім того, третя особа просить суд звернути увагу на те, що висновок судово-економічної експертизи ХНІДСЕ ім. Бокаріуса №12438 від 31.05.2016 року зроблено на підставі більше ніж 6 (шести) тисяч всіх первинних документів товариства за 2011-2013 роки, які були складені під час керування товариством саме відповідачем, і багато з яких підписувались ним особисто. До заперечень третя особа додала супровідну записку від 10.03.2016р., лист відповідача про відмову від земельної ділянки, заяву відповідача про надання земельної ділянки, розпорядження Хорольської РДА, договори оренди.

15.03.2017 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення. У своїх поясненнях відповідач зазначає, що наданий до суду протокол загальних зборів учасників ТОВ "Агрофірма Ольвія" №8/Ф від 12.08.2015 року та договір передачі права вимоги не є належними та допустимими доказами по справі та не можуть бути взяті до уваги судом, так як є передчасними і взагалі абсурдними по своїй суті. Як стверджує відповідач у своїх поясненнях, відступлення права вимоги кредитором іншій особі можливе лише за наявності зобов'язання, але в даній ситуації відсутнє будь-яке зобов'язання відповідача перед третьою особою, яке можна передати. Також відповідач зазначає, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 вже зверталися до господарського суду Полтавської області з аналогічним позовом. Ухвалою від 05.01.2017 року №917/2106/16 господарським судом Полтавської області відмовлено позивачам в прийнятті позовної заяви. Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року ухвалу суду №917/2106/16 залишено без змін. Крім того, відповідач пояснює, що питання щодо правомірності надання відповідачу земельних ділянок державної власності в оренду вже було предметом розгляду господарського суду (справа №917/862/14), та яким встановлено відсутність порушень прав ТОВ "Агрофірма Ольвія" під час надання РДА земельних ділянок в оренду. Підставою припинення договорів з товариством, як стверджує відповідач, стало закінчення терміну їх дії. Тому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та припинити провадження по справі. До пояснень відповідач додав копію постанови від 01.03.2017 року та копію рішення від 18.02.2014 року.

16.03.2017 року від позивачів до суду надійшли наступні документи: копія розпорядження від 05.12.2012 року, копія заяви від 28.11.2012 року, копія розпорядження від 06.12.2012 року, копія заяви від 14.12.2012р., копія розпорядження від 08.12.2012 року.

23.03.2017 року до суду надійшла завірена копія висновку судової економічної експертизи № 12438 від 31.05.2016 року ( арк. справи 221-225).

В судових засіданнях представник позивачів та третьої особи підтримав позовні вимоги.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши та оцінивши подані докази суд встановив:

Відповідно до витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.01.2017 (а.с. 66-79), Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Ольвія" створене 23.02.1999, про що до вказаного реєстру внесено запис 0000134.

В обґрунтування позовних вимог позивачі стверджують, що навесні 2013 року по завершенню весінньо-польових робіт третьою особою, позивачі взнали від останньої, що на земельну ділянку загальною площею 201, 53 га, яка була у користуванні товариства АФ «Ольвія» з 1999 року товариство більше не має ніяких прав, а сама ділянка (чотири ділянки загальною площею 201,53 га) вже передані відповідачу, за його особистим рішенням (про відмову від вказаних ділянок), яке він ухвалив на свою користь, перебуваючи на посаді керівника третьої особи ТОВ «АФ Ольвія».

На думку позивачів, відповідач, перебуваючи на посаді керівника ТОВ «АФ Ольвія» в грудні 2012 року відмовився від вказаної землі, яка перебувала у користуванні товариства, фактично на свою користь, чим наніс збитки товариству у великих розмірах. Отже, як зазначають позивачі, вина, і свідомі дії (умисел) відповідача - очевидні. На вказані земельні ділянки товариство, учасниками якого є позивачі, самостійно виготовило та оплатило технічну документацію .

Загальні збори учасників товариства АФ Ольвія, як ініціатор розриву договорів оренди землі (відмови від земельних ділянок, що перебували у користуванні ), з цього приводу не скликала, про своє рішення ніяким чином позивачів не повідомляла.

Як на докази того, що особисте рішення керівника товариства на відмову від земельної ділянки йшло всупереч інтересам та статуту товариства, позивачі посилаються на довідки та баланси (фінансові звіти за 2011-2013 роки для порівняння), а також на довідку статистики ( арк.. справи 11-14).

Як вказують позивачі, збитки, які зазнало ТОВ Агрофірма Ольвія та недоотриманий ним дохід, які виникли з вини та по умислу відповідача, складають 1 802 700 грн. , в т.ч. 415700 грн. прямих збитків та 1385000 грн. недоотриманого доходу.

За твердженнями позивачів, оскільки позивачі/учасники товариства є кінцевими отримувачами прибутків (та збитків) товариства, в межах ст. 15-16 ЦК України вони і звернулися з цим позовом, оскільки вважають порушеними свої інтереси та права через створений ними субєкт - товариство. При цьому, відповідно до договору передачі права вимоги укладеного між ТОВ «АФ Ольвія» та позивачами в серпні 2015 року), останнім надано право звернення до суду з відповідним позовом.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Як свідчать матеріали справи, у серпні 2015 року позивачі звернулися в суд з вище вказаними позовними вимогами до Хорольського районного суду Полтавської області (справа № 548/1471/15-ц). Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - ТОВ «Агрофірма Ольвія» про відшкодування шкоди відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2016 року скасовано, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог - ТОВ «Агрофірма Ольвія» про відшкодування шкоди закрито. Роз'яснено позивачам право звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства.

19.01.2017 року вказаний позов надійшов до господарського суду Полтавської області. Ухвалою суду від 20.01.2017 року порушено провадження у даній справі.

Судом встановлено, що позивачі також зверталися із вказаними вимогами у справі № 917/2106/16. Ухвалою господарського суду Полтавської області від 05.01.2017р. відмовлено в прийнятті позовної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (вхід. №2358/16 від 29.12.2016). Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 01.03.2017 року ухвала суду у справі № 917/2016/16 залишена без змін. При цьому в постанові апеляційної інстанції позивачам було вказано, що позивачами в таких справах повинно бути саме господарське товариство (в даному випадку ТОВ "Агрофірма Ольвія"), а не фізичні особи, його учасники, тому позовна заява ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає розгляду в господарських судах України, що є підставою для відмови у прийнятті позовної заяви відповідно до п. 1 ст. 62 ГПК України, про що вірно зазначено судом першої інстанції в ухвалі від 05.01.2017 у справі № 917/2106/16. Разом з тим, колегія суддів зазначила, що статтею 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Таким чином, верховенство права, передбачене конституційною нормою щодо судового захисту, не позбавляє позивачів у справі на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів з урахуванням субєктного складу, визначеного п. 4-1 ст. 12 ГПК України.

Відповідач у своїх поясненнях просив суд припинити провадження у справі № 917/107/17 на підставі п.1 ст. 80 ГПК України.

Суд не вбачає підстав для припинення провадження у даній справі на підставі п.1 ст. 80 ГПК України ( не підлягає розгляду в господарських судах України), оскільки в даному випадку позивачі є учасниками ТОВ «Агрофірма Ольвія», а відповідач є колишнім учасником ТОВ «Агрофірма Ольвія», що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.01.2017 (а.с. 66-79). Господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Вищий господарський суд України у п.1.10 Постанови Пленуму від 25 лютого 2016 року N 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» зазначив, що з метою запобігання порушенню конституційних прав особи на судовий захист та усунення спорів щодо юрисдикції судам слід враховувати, що у разі коли в ухвалі про закриття провадження у справі місцевим загальним судом визначено господарську юрисдикцію спору як такого, що виник з корпоративних правовідносин, така справа підлягає розгляду господарським судом.

Враховуючи наведене суд розглядає дану справу по суті.

Законом України від 07.04.2015 № 289-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" внесено зміни, зокрема, до Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), якими у господарському судочинстві запроваджується нова категорія справ справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю) (доповнення частини першої статті 12 ГПК України новим пунктом 4-1).

Отже, відповідно до п. 4 -1 ст. 12 ГПК України господарським судам підвідомчі справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю).

Дана категорія справ передбачає особливий склад учасників провадження, Законом України від 07.04.2015 № 289-VIII також внесено відповідні зміни до статей 21, 28 ГПК України щодо визначення сторін у цій категорії справ, вимог до їх представників та особливостей реалізації ними прав у судовому процесі.

Так, позивачем у таких справах є господарське товариство, в інтересах якого подано позов про відшкодування збитків, завданих цьому товариству діями (бездіяльністю) його посадової особи.

Право подати господарському суду позовну заяву від імені господарського товариства, а так само заяву про здійснення представництва позивача надано учаснику (акціонеру) цього товариства, якому сукупно належить 10 і більше відсотків статутного капіталу (простих акцій) товариства. Ці особи матимуть статус представника відповідного товариства.

Отже, учасники господарського товариства при розгляді справ даної категорії можуть виступати виключно як представники такого товариства, а не бути позивачами у справі.

Про те, що позивачем у даній категорії справ є саме товариство, а його учасники, що подають позов, мають статус представників, зазначено і у Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 25.04.2016 № 01-06/1474/16

Згідно положень п. п.2.1, 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 25 лютого 2016 року N 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин» , господарським судам під час вирішення спорів, що виникають з корпоративних відносин, слід враховувати приписи статті 1 ГПК України та з'ясовувати наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного права або законного інтересу у правовідносинах, на захист яких подано позов, а також питання про наявність чи відсутність факту їх порушення, невизнання або оспорювання. Законом не передбачено права учасника (засновника, акціонера, члена) юридичної особи звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів цієї особи поза відносинами представництва. Водночас згідно з положеннями статті 16 ЦК України, пункту 4 частини першої статті 12 та статті 167 ГК України незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (засновник, акціонер, член) юридичної особи обґрунтовує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то він має право подати відповідний позов. Такий спір підвідомчий господарським судам і підлягає вирішенню у загальному порядку.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008р. № 13 "Про практику розгляду корпоративних спорів" при вирішенні корпоративного спору господарський суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов, а також з'ясувати питання про наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорювання. Учасники господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів самого господарського товариства чи інших учасників поза відносинами представництва. Заявник-учасник не наділений повноваженнями щодо представництва товариства, а законом не передбачено право учасника господарського товариства безпосередньо звертатись до Господарського суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва.

Учасник товариства не наділений суб'єктивним правом щодо здійснення повноважень власника майна товариства. Учасники господарського товариства не вправі звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших учасників господарського товариства та самого товариства поза відносинами представництва, а також обґрунтовувати свої вимоги порушенням прав інших учасників товариства.

У Рішенні Конституційного Суду України N 18-рп/2004 від 01.12.2004р. у справі N 1-10/2004 щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) зазначено, що "акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є, органами чи іншими акціонерами цього товариства. Порядок судового захисту порушених будь-ким, у тому числі третіми особами, прав чи охоронюваних законом інтересів акціонерного товариства, які не можуть вважатися тотожними простій сукупності індивідуальних охоронюваних законом інтересів його акціонерів, визначається законом.

Реалізуючі передбачене статтею 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, оскільки позивачем у даній справі повинно бути саме господарське товариство , а не його учасники, то в даному випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є неналежними позивачами. Про це неодноразово суди розяснювали позивачам в судових рішеннях у справі № 917/2106/16 ( ухвала від 05.01.2017 року, постанова від 01.03.207 року), про це також зазначалось і у рішенні Хорольського районного суду Полтавської області від 05 серпня 2016 року.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено наявності порушеного права, яке потребує захисту.

Твердження позивачів, що позивачі/учасники товариства є кінцевими отримувачами прибутків (та збитків) товариства, а тому в межах ст. 15-16 ЦК України вони звернулися з позовом, суперечать Статуту та Закону України «Про господарські товариства».

Відповідно до приписів статті 10 Закону України «Про господарські товариства» учасники товариства мають право, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди). Право на отримання частки прибутку (дивідендів) пропорційно частці кожного з учасників мають особи, які є учасниками товариства на початок строку виплати дивідендів;

Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що товариство є власником: продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності, одержаних доходів та ін.

Отже, одержувачем та розпорядником прибутків (та збитків) є саме товариство, а позивачам, як учасникам виплачуються лише дивіденди пропорційно до частки в статутному фонді.

Суд також критично оцінює договір від 03.08.2015 року ( арк. справи 141), за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Ольвія» в особі генерального директора ОСОБА_2, з однієї сторони, та фізичні особи (учасники ТОВ «АФ Ольвія») ОСОБА_1 Дем»янович, та ОСОБА_2, з іншої сторони, уклали цей договір про передачу права вимоги збитків, отриманих товариством внаслідок відмови колишнім керівником цього товариства ОСОБА_3 від земельної ділянки в обємі 201,53 Га, що орендувалася товариством у Хорольської РДА з 1999р. Цим договором передається можливість звернення від імені ТОВ «АФ Ольвія» (право) до суду (п.2.1).

Так, Пунктом 1 частини 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу другого ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України органи чи інші особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов'язані діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, договір від 03.08.2015 року передачі права вимоги суперечить закону ( ч.3 ст. 238 ЦК України),оскільки укладений від імені ТОВ «Ольвія» ОСОБА_2 та в інтересах самої ОСОБА_2, як однієї з сторін договору.

Пунктом 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що якщо вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац 2 ч. 5 ст. 216 ЦК України).

Обов'язковою умовою застосування п. 1 ст. 83 ГПК України є переконлива мотивація суду необхідності виходу за межі позовних вимог та відходу від принципу змагальності сторін.

Згідно з п. 2.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" у разі коли учасниками оспорюваного правочину є декілька осіб, а позов поданий однією з них, господарський суд має вирішити питання про залучення до участі у справі як відповідачів усіх зазначених осіб (частина перша статті 24 ГПК), - за умови, що склад сторін у справі узгоджуватиметься з вимогами статті 1 названого Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Ольвія", яке є стороною договору про відступлення права вимоги, було залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не має самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів.

Отже, враховуючи наведене та те, що одна із сторін договору має статус третьої особи в судовому процесі, а не відповідача (що є необхідним при вирішенні питання про визнання правочину недійсним), то суд не може скористатися правом, передбаченим п. 1 ст. 83 ГПК України та визнати недійсним договір уступки права вимоги, оскільки це б суперечило принципу диспозитивності сторін судового процесу.

(Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03.06.2015 у справі N 922/2668/14 та у постанові Вищого господарського суду України від 15.07.2015 р. Справа N 908/3604/14 ).

Крім того, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема, у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю (частина перша статті 515 Кодексу). Дана стаття містить загальне правило визначення зобов'язань, в яких не допускається заміна кредитора. Зі змісту статті 515 ЦК України вбачається, що в цілому перелік зобов'язань, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, є невичерпним, тобто в кожному разі треба аналізувати зв'язок прав кредитора у зобов'язанні з його особою.

Враховуючи, що спірні зобов'язання випливають з відшкодування шкоди завданої саме господарському товариству, отже такі зобов'язання пов'язані з особою господарського товариства і в силу положень ст. 515 ЦК України та п. 4-1 ст. 12 ГПК України заміна кредитора у таких зобов'язаннях не допускається.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не доведено наявності порушеного права, яке потребує захисту.

З огляду на відсутність порушеного права ОСОБА_1Д та ОСОБА_2 та предявлення позову неналежними позивачами суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення збитків.

Висновок судово-економічної експертизи №12438 від 31.05.2016 року суд не приймає до уваги як доказ та не оцінює його з огляду на мотиві відмови у задоволенні позовних вимог, наведених вище.

Сплата судового збору покладається на позивачів у відповідності до приписів статті 49 ГПК України.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. ст. 33,43, 49, 82-85 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволенні позовних вимог.

Повне рішення складено 03.04.2017 року

Суддя Тимощенко О.М.

Примітка : Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня прийняття рішення, а у разі якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення - з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційною інстанцією