РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017Справа №910/486/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "КОНТРАКТ-ЕНЕРГО"

до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ"

про стягнення суми заборгованості 6 763,92 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники:

від позивача: Прилєпов О.А. за довіреністю № 03/01-2 від 03.01.2017

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "КОНТРАКТ-ЕНЕРГО" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" (відповідач) про стягнення суми заборгованості 6763,92 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що визначена ним сума заборгованості відповідача за Договором про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею додаткові послуги № 463 від 16.09.2015 (далі - Договір), є сумою внесеної позивачем попередньої оплати за перевезення вантажів та додаткові послуги, на яку відповідачем не були надані відповідні послуги. Так, позивачем 02.10.2015, 09.10.2015 та 22.10.2015 було здійснено на рахунок відповідача попередню оплату в загальній сумі 15000,00 грн., тоді як відповідачем було надано послуг за Договором лише на суму 8236,08 грн., а відтак, позивач вважає, що заборгованість відповідача з надання послуг за Договором складає 6763,92 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.01.2017 порушено провадження у справі № 910/486/17 та призначено розгляд справи на 06.02.2017 о 12:10 год.

03.02.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення суми заборгованості за Договором повністю.

03.02.2017 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з перебуванням представника у відпустці.

06.02.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшов супровідний лист з документами для долучення до матеріалів справи на виконання вимог ухвали суду від 11.01.2017, серед яких, зокрема, докази на підтвердження надання відповідачем позивачу послуг на суму 8236,08 грн., копія листа № 12/02-2 від 12.02.2016 з додатком, згідно якого позивач просив відповідача повернути передоплату по Договору в сумі 6763,92 грн.

В судове засідання, призначене на 06.02.2017, представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 06.02.2017 не з'явився, але повідомив суд про причини неявки, подавши 03.02.2017 через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні, призначеному на 06.02.2017, судом здійснено огляд оригіналів документів, копії яких додані позивачем до позовної заяви.

Представник позивача в судовому засіданні 06.02.2017 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

В судовому засіданні 06.02.2017 судом розглянуте та задоволене клопотання відповідача, подане 03.02.2017 через відділ діловодства суду, про відкладення розгляду справи.

Враховуючи клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, не виконання останнім вимог ухвали суду від 11.01.2017 та положення п. 1, 2 ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 06.02.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 відкладено розгляд справи на 06.03.2017 о 10:20 год.

06.03.2017 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення до позовної заяви з урахуванням відзиву на позов. Відповідно до поданих пояснень позивач не погодився з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов та вказав на їх необґрунтованість. Зокрема, позивач вказав, що доводи відповідача про те, що від позивача не надходило вимоги про повернення суми в розмірі 6763,92 грн. не відповідають дійсності, оскільки така вимога направлялась позивачем відповідачу листом № 12/02-2 від 12.02.2016 на адресу Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці (Черкаська обл., м. Сміла, вул. Ю.Коробейникова, 3), що підтверджується експрес-накладною "Нової пошти" № 2 від 03.03.2016, яка містить відмітку про одержання вказаного листа 04.03.2016 Ковпан Н.С. та підпис цієї особи. Крім того позивач вказав, що мав право пред'явити позові безпосередньо до господарського суду без дотримання претензійного порядку вирішення спору, передбаченого Статутом залізниць України та іншими актами законодавства.

В судове засідання, призначене на 06.03.2017, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник позивача в судовому засіданні 06.03.2017 надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов підтримав з урахування додаткових пояснень, поданих 06.03.2017 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 06.03.2017 представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, поданому 03.02.2017 через відділ діловодства суду.

Представник відповідача в судовому засіданні 06.03.2017 подав клопотання про продовження строку вирішення спору. Клопотання судом задоволене, залучене до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Враховуючи клопотання відповідача про продовження строку вирішення спору та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 06.03.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2017 продовжено строк вирішення спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 22.03.2017 о 10:00 год.

22.03.2017 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшов супровідний лист з додатковими письмовими доказами у справі № 910/486/17.

В судове засідання, призначене на 22.03.2017, представник позивача з'явився.

Представник відповідача в судове засідання, призначене на 22.03.2017, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином з огляду на таке.

Відповідно до абз. 1, 2 п.п. 3.9.1 п. 3 постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (надалі - постанова Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011) особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони про час і місце наступного судового засідання.

За змістом статті 87 ГПК України надіслання повних рішень та ухвал сторонам, прокурору, третім особам, які були присутні в судовому засіданні, законом не передбачено.

Отже, з огляду на присутність представника відповідача в судовому засідання 06.03.2017, відповідач вважається належним чином повідомленими про час і місце наступного судового засідання, призначеного на 22.03.2017 о 10:00 год. Крім того, в матеріалах справи наявна розписка сторін про те, що вони повідомлені про відкладення розгляду справи на 22.03.2017 о 10:00 год.

Відповідно до абз. 1 підпункту 3.9.2 підпункту 3.9 пункту 3 постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 визначено, що у випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обставин, які б перешкоджали чи не дозволяли розглянути спір в даному судовому засіданні, судом встановлено не було.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті в судовому засіданні 22.03.2017 без участі представника відповідача, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору та з огляду на встановлений статтею 69 ГПК України строк вирішення спору.

Представник позивача в судовому засіданні 22.03.2017 надав усні пояснення щодо заявлених позовних вимог, з урахуванням додаткових письмових доказів (копії скріншоту з екрану комп'ютера на підтвердження направлення відповідачу листа про повернення передоплати), поданих супровідним листом через відділ діловодства суду 22.03.2017. Позовні вимоги представник позивача підтримав повністю.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 22.03.2017 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

16.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТОРГОВИЙ ДІМ "КОНТРАКТ-ЕНЕРГО" (вантажовласник, позивач) та Державним підприємством "Одеська залізниця" (Залізниця), був укладений Договір № 463 про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею додаткові послуги (далі - Договір або Договір № 463 від 16.09.2015).

Відповідно до п. 1.1 Договору предметом цього Договору є надання Залізницею вантажовласнику (позивачу) послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги.

Додатковою угодою № 1 від 04.12.2015 до Договору було змінено найменування Залізниці на Регіональна філія "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", яка діє від імені Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".

Відповідно до інформації, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також згідно з ч. 6 ст. 2 Закону України від 23.02.2012 №4442-VІ "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", Публічне акціонерне товариство "Укрзалізниця" (відповідач) є правонаступником Державного підприємства "Одеська залізниця".

Згідно п.п. 2.1, 2.2 Договору, вантажовласник (позивач) зобов'язується пред'явити Залізниці (відповідачу) у визначені терміни місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу. Залізниця зобов'язується приймати до перевезення вантажі вантажовласника, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надавати вантажовласнику додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів.

Відповідно до п. 2.3 Договору Залізниця зобов'язується здійснювати розрахунки безготівкові та готівкою з вантажовласником за перевезення вантажів і надані послуги згідно з діючими тарифами, вести облік нарахованих і сплачених сум та надавати вантажовласнику відповідні розрахункові документи через станцію Черкаси. Для проведення розрахунків і обліку сплачених сум Залізниця відкриває для вантажовласника особовий рахунок № 1214334 з присвоєнням коду вантажовідправника - вантажоодержувача № 6111.

Згідно п. 2.4 Договору (в редакції, чинній станом на жовтень 2015 року), вантажовласник зобов'язується здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення та вагонообігу на під'їзній колії на визначений залізницею рахунок.

Позивач вказав, що відповідно до банківських виписок з його рахунку від 02.10.2015, від 09.10.2015 та від 22.10.2015, ним були внесені суми попередньої оплати за перевезення вантажів та додаткові послуги на особовий рахунок Залізниці згідно Договору в загальному розмірі 15000,00 грн.

Проте, як стверджує позивач, відповідач надав позивачу послуги на підставі Договору лише на суму 8 236,08 грн., що підтверджується доданими позивачем до матеріалів справи відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання, збирання вагонів та маневрову роботу, накопичувальними картками зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов'язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу).

Суму в розмірі 6763,92 грн. (15000,00 грн. - 8236,08 грн. = 6763,92 грн.) відповідач вважає заборгованістю відповідача за надані послуги за Договором, яка станом на час подання позову до суду не була погашена відповідачем, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду про її стягнення з відповідача в примусовому порядку.

Відповідач позовні вимоги про стягнення з нього заборгованості на підставі Договору заперечує, оскільки він не порушував умов Договору; строк дії Договору визначений до 16.09.2020; Договір є чинним; здійснена позивачем в порядку п. 2.4 Договору попередня оплата за перевезення вантажів та надання додаткових послуг не може являтись заборгованістю, як про це зазначає позивач у позовній заяві; до відповідача не надходила вимога позивача про повернення суми в розмірі 6763,92 грн.; пред'явленню залізниці позову має обов'язково передувати пред'явлення до неї претензії, тоді як докази направлення відповідної претензії відповідачу позивачем до позовної заяви не додані.

Під час судового розгляду справи позивач надав для залучення до матеріалів справи докази його звернення до відповідача з листом № 12/02-2 від 12.02.2016, на адресу Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці (Черкаська обл., м. Сміла, вул. Ю.Коробейникова, 3), який містив вимогу про повернення суми в розмірі 6763,92 грн. Направлення вказаного листа відповідачу позивач підтверджує експрес-накладною "Нової пошти" № 2 від 03.03.2016.

Разом з тим позивач зазначив, що відповіді на вищевказаний лист з вимогою про повернення суми в розмірі 6763,92 грн. відповідач не надав. Позивач також зазначив, що інші договори, крім спірного Договору, між позивачем не укладались, а тому використати суму залишку передоплати за Договором у розмірі 6732,92 грн. для покриття інших послуг у відповідача немає можливості, крім того, після надання відповідачем послуг за Договором у період, зазначений у позовній заяві, позивач не користувався послугами відповідача.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (ч. 1 ст. 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оцінюючи подані докази та наведені сторонами обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених Господарським процесуальним кодексом України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України (далі - ЦК України та ГК України).

Відповідно до цих норм, права та законні інтереси суб'єктів господарювання захищаються шляхом, зокрема, присудження до виконання обов'язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, абз. 6 ст. 20 ГК України). Цей спосіб захисту застосовується у тих випадках, коли відповідач зобов'язаний був вчинити певні дії по відношенню до позивача, і може мати місце при невиконанні відповідачем такого обов'язку.

Позивач звернувся з позовними вимогами про стягнення з відповідача 6763,92 грн. заборгованості за надання послуг за Договором про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення вантажів та надані залізницею додаткові послуги № 463 від 16.09.2015.

При цьому суд відхиляє як безпідставні доводи відповідача про обов'язковість досудового (претензійного) порядку вирішення спорів відповідно до Статуту залізниць України та інших актів законодавства з огляду на таке.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ТОВ "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. № 15-рп/2002 встановлено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (в тому числі і юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно - правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі і судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Відповідно до ч. 3 ст. 5 ГПК України, порядок досудового врегулювання спорів визначається цим Кодексом, якщо інший порядок не встановлено діючим на території України законодавством, яке регулює конкретний вид господарських відносин.

Статут залізниць України (далі - Статут) визначає обов'язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під'їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту (ст. 2 Статуту).

Дія Статуту поширюється на перевезення залізничним транспортом вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, у тому числі на перевезення вантажів, навантаження і розвантаження яких відбувається на залізничних під'їзних коліях незалежно від форм власності, які не належать до залізничного транспорту загального користування (далі - залізничні під'їзні колії) (ст. 3 Статуту).

Відповідно до ст. 130 Статуту, пред'явленню залізниці позову, який випливає із цього Статуту, може передувати пред'явлення до неї претензії.

Отже, з огляду на приписи вищезазначеного Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 р. № 15-рп/2002 та Статуту залізниць України пред'явлення до залізниці претензії є правом, а не обов'язком заявника (позивача у справі).

Підставою позовних вимог позивач визначив, зокрема, ч. 2 ст. 693 ЦК України, згідно норм якої якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. При цьому вказана стаття ЦК України стосується договорів купівлі-продажу (глава 54 підрозділу 1 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України)

Водночас, судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням Договору № 463 від 16.09.2015, який за своєю правовою природою є змішаним договором, який містить елементи договору про надання послуг та договору перевезення вантажу. Загальні положення про послуги обумовлені у гл. 63 підрозділу 1 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України, а про перевезення - у гл. 64 підрозділу 1 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, встановлених у договорі.

Згідно з ч. 1 ст. 909 ЦК України відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно п. 2.4 Договору № 463 від 16.09.2015 (в редакції, чинній станом на жовтень 2015 року), позивач зобов'язувався здійснювати попередню оплату за перевезення вантажів та додаткові послуги шляхом перерахування коштів у сумах, відповідних до обсягу перевезення та вагонообігу на під'їзній колії на визначений залізницею рахунок.

Наявними в матеріалах справи банківськими виписками по рахунку позивача від 02.10.2015, від 09.10.2015 та від 21.10.2015 підтверджується, що здійснені позивачем у вказані дати перерахування коштів в розмірі по 5000,00 грн. на кожну дату, а всього на суму 15000,00 грн., були саме здійсненою позивачем попередньою оплатою за послуги з перевезення вантажів та додаткові послуги на виконання умов Договору № 463 від 16.09.2015, оскільки здійснення попередньої оплати позивачем було передбачене умовами п. 2.4 Договору, а також враховуючи, що саме таке "призначення платежу" було вказане у відповідних платіжних документах позивача та відповідач отримав ці кошти саме з таким призначенням платежу.

Отримання коштів з вказаним призначенням платежу та у наведеній сумі відповідач не заперечував.

Наявними в матеріалах справи доказами, а саме: відомостями плати за користування вагонами, відомостями плати за подавання, збирання вагонів та маневрову роботу, накопичувальними картками зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов'язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу), також підтверджується, що відповідачем надано позивачу послуги на підставі Договору на суму 8236,08 грн.

При цьому відповідач не заперечував, що кредитове сальдо по особовому рахунку позивача № 1214334 становить 6763,92 грн., що підтверджується витягами з Єдиного технологічного центру обробки перевізних документів Регіональної філії "Одеська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" по особовому рахунку позивача № 1214334 станом на 31.12.2015 та 27.01.2017, а також Актом № 556/12 звірки взаємних розрахунків станом на 01.01.2016, який підписаний уповноваженими представниками та скріплений печатками сторін.

Водночас, суд звертає увагу, що Договір № 463 від 16.09.2015, на підставі якого позивач звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості, є чинним, докази припинення його дії або розірвання в порядку п. 7.4 цього Договору, рівно як і визнання недійсним в судовому поряду - в матеріалах справи відсутні.

Зокрема, відповідно до п. 7.4 Договору № 463 від 16.09.2015 сторони встановили, що Договір укладено сторонами строком на п'ять років. Якщо жодна із сторін не звернеться письмово за один місяць до закінчення дії Договору з пропозицією до іншої сторони про припинення його дії, то цей Договір діє до надходження такої пропозиції і здійснення всіх розрахунків за виконані перевезення та надані послуги. Кожна сторона вправі розірвати Договір до закінчення терміну його дії з попереднім повідомленням іншої сторони не менш ніж за десять днів.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як зазначалось, предметом спірного Договору сторони визначили надання Залізницею вантажовласнику (позивачу) послуг, пов'язаних з перевезенням вантажів, та проведення розрахунків за ці послуги.

Аналіз змісту пунктів 2.1, 2.2 Договору свідчить, що вантажовласник (позивач) зобов'язувався пред'явити Залізниці (відповідачу) у визначені терміни місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів) та здійснювати навантаження (вивантаження) вантажів, що відправляються ним або прибувають на його адресу. Залізниця зобов'язується приймати до перевезення вантажі вантажовласника, для чого подавати під навантаження вагони (контейнери) згідно із затвердженими планами і заявками вантажовласника та надавати вантажовласнику додаткові послуги, пов'язані з перевезенням вантажів.

Отже, саме на позивача умовами Договору покладався обов'язок пред'являти відповідачу місячні плани перевезень, заявки на подачу вагонів (контейнерів), на підставі яких відповідач мав надавати послуги за Договором.

Позивачем не надано суду відповідних документів, які ним надавались відповідачу, проте не були виконані останнім, а рівно позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували невиконання відповідачем умов Договору, що мало наслідком виникнення у останнього заборгованості у визначеній позивачем сумі в розмірі 6763,92 грн.

Зважаючи на наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визначення залишку суми здійсненої позивачем попередньої оплати у розмірі 6763,92 грн. в якості заборгованості відповідача за Договором, враховуючи при цьому, що вказаний Договір є чинним і недійсним у встановленому законом порядку не визнавався, що не заперечувалось сторонами.

Крім того, щодо доводів позивача про його звернення до відповідача листом № 12/02-2 від 12.02.2016 на адресу Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці (Черкаська обл., м. Сміла, вул. Ю.Коробейникова, 3), з вимогою про повернення передоплати по Договору № 463 від 16.09.2015 за послуги, пов'язані з перевезенням вантажів, в сумі 6763,92 грн., то судом встановлено, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України на підтвердження направлення позивачем на адресу Шевченківської дирекції залізничних перевезень Одеської залізниці саме вищевказаного листа № 12/02-2 від 12.02.2016. Так, наявна в матеріалах справи експрес-накладна "Нової пошти" № 2 від 03.03.2016 (з відміткою про одержання вказаного листа 04.03.2016 Ковпан Н.С.), на яку позивач посилається в якості доказу направлення спірного листа відповідачу, фактично підтверджує прийняття "Новою поштою" до пересилання поштового відправлення, в описі якого зазначено "Документи", тоді як таке зазначення жодним чином не підтверджує, що згідно експрес-накладної "Нової пошти" № 2 від 03.03.2016 пересилався та був доставлений відповідачу саме лист № 12/02-2 від 12.02.2016 з вимогою про повернення передоплати по Договору № 463 від 16.09.2015. Крім того, додана представником позивача до матеріалів справи копія скріншоту з екрану комп'ютера на підтвердження направлення відповідачу листа про повернення передоплати не може бути належним доказом здійснення позивачем відповідного направлення, оскільки з наведеного скріншоту вбачається лише наявність на екрані комп'ютеру переліку документів word, серед яких документ word під назвою "Одесская ЖД о возврате прелоплат", датований 12.02.2016, тоді як ні зміст цього документа, ні тим більше факт направлення цього документа відповідачу та одержання його останнім, жодним чином не підтверджуються вказаним скріншотом з екрану комп'ютера.

Таким чином, матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач звертався до відповідача з вимогою про повернення передоплати по Договору № 463 від 16.09.2015 за послуги, пов'язані з перевезенням вантажів,в сумі 6763,92 грн.

Згідно приписів стаття 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, з огляду на встановлені судом обставин, позивачем не доведено суду належними і допустимими доказами, що відповідач є порушником зобов'язань за Договором № 463 від 16.09.2015, що мало б наслідком наявність заборгованості відповідача за цим Договором.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог позивачу належить відмовити повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір при відмові в позові покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 1, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2017

Суддя Гумега О.В.