РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2017Справа №917/163/17
Господарський суд міста Києва у складі судді Чинчин О.В., при секретарі судового засідання Бігмі Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1
до про Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» визнання недійсним пункту договору та розірвання договору
Представники:

від Позивача: ОСОБА_2 (представник за довіреністю);

ОСОБА_1 (особисто);

від Відповідача: Оленко Н.О. (представник за Довіреністю);

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (надалі також - «Позивач») звернулась до господарського суду Полтавської області з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (надалі також - «Відповідач») про визнання недійсним пункту договору та розірвання договору.

Позовні вимоги вмотивовано тим, що 15.10.2007 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», (Банк) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007, відповідно до умов якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 600 000 грн., а Позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з графіком зниження ліміту (Додаток №1 до договору) з кінцевим строком погашення до 15.10.2012 року, й сплатити за користування кредитними коштами проценти у розмірі 19% річних (а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного у пп.б, в п.3.1 договору, сплатити проценти у підвищеному розмірі). Як зазначає Позивач, пункт 3.1 Договору в частині встановлення обов'язку Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в валюті кредиту, тобто по факту в доларах США, є недійсним, оскільки суперечить Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність». Також, зазначила, що Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року підлягає розірванню на підставі ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України, у зв'язку з девальвацією гривні за наслідками світової фінансової кризи та коливанням курсу гривні до долару США. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним пункт 3.1 Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит»; розірвати Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.02.2017 року позовну заяву Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та додані до неї матеріали передано за підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ Господарського суду міста Києва, справу №917/163/17 передано до розгляду судді Чинчин О.В.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2017 року порушено провадження у справі № 917/163/17, судове засідання призначено на 01.03.2017 року.

01.03.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 16.02.2017 року.

01.03.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшов відзив на позовну заяву, яким просив Суд відмовити в задоволенні позовних вимог, документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження по справі від 16.02.2017 року та клопотання про відкладення розгляду справи.

01.03.2017 року в судове засідання з'явились представники сторін. В судовому засіданні Позивач заявив усне клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні, оскільки уповноважений представник не зміг прибути в судове засідання.

Суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання Позивача, а також, про відмову в задоволенні клопотання Відповідача про відкладення розгляду справи, з вказаних в них підстав.

Крім того, Суд, ознайомившись з матеріалами справи, з метою повного та всебічного розгляду спору, прийшов до висновку - зобов'язати Позивача надати письмові пояснення чи заперечення з посиланням на належні докази з урахуванням відзиву Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 року відкладено розгляд справи на 29.03.2017 року, у зв'язку з витребуванням додаткових доказів по справі.

27.03.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Відповідача надійшли письмові пояснення по справі.

29.03.2017 року через загальний відділ діловодства суду (канцелярію) від Позивача надійшли письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 29 березня 2017 року представник Позивача та Позивач надали усні пояснення по суті спору, якими підтримали вимоги та доводи позовної заяви, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідача заперечив проти позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно до статті 82 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

У судовому засіданні 29 березня 2017 року, на підставі статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Відповідно до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні складено протокол.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

15.10.2007 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», (Банк) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007, відповідно до умов якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 600 000 грн., а Позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з графіком зниження ліміту (Додаток №1 до договору) з кінцевим строком погашення до 15.10.2012 року, й сплатити за користування кредитними коштами проценти у розмірі 19% річних (а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного у пп.б, в п.3.1 договору, сплатити проценти у підвищеному розмірі).

Відповідно до п.3.1 Договору Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 19% річних за період з дня видачі до строку повернення кредиту, зазначеного у п.2.4 Договору;

б) у випадку порушення Позичальником строків погашення згідно з графіком (Додаток №1 до договору) 38% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості;

в) 38% річних за період з 16.10.2012 р. до дня фактичного погашення основної заборгованості.

Додатковою угодою від 05.05.2008 року до Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року Сторони виклали договір «Договір про мультивалютну кредитну лінію №К-134-2007» в новій редакції.

У п.1.1 Договору зазначено, що Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності й цільового використання.

Надання кредитних коштів буде здійснюватись окремими частинами на умовах, визначених вказаним Договором у межах відновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 1677000 грн. 00 коп. зі сплатою 18% річних в доларах США і з урахуванням його зменшення згідно з графіком зниження ліміту (Додаток №1 до договору) зі сплатою за користування кредитними коштами проценти у розмірі 19% річних (а за користування кредитними коштами процентів згідно з пп.а п.3.1 даного Договору, а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного у пп. б, в п.3.1 договору, сплатити проценти у підвищеному розмірі. (п.1.2 Договору)

Додатковою угодою про невідновлювальну кредитну лінію від 12.12.2011 року до Договору про мультивалютну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року Сторони виклали п.1.1 в новій редакції: «Банк відкриває Позичальнику невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 1685387 грн. 39 коп., а Позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок невідновлювальної кредитної лінії грошові кошти згідно з графіком зниження ліміту (Додаток №1 до договору) з кінцевим строком погашення до 15.10.2013 року, і сплатити за користування кредитними коштами проценти відповідно до розділу 3 цього Договору».

Відповідно до п.3.1 Договору в редакції Додаткової угоди про невідновлювальну кредитну лінію від 12.12.2011 року Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 21% річних за період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 цього Договору;

б) у разі порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії (Додаток №1 до договору) 31,5% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості;

в) 31,5% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 цього Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п.4.5, 6.1 цього Договору, до дня фактичного погашення основної заборгованості.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що пункт 3.1 Договору в частині встановлення обов'язку Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в валюті кредиту, тобто по факту в доларах США, є недійсним, оскільки суперечить Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність». Також, зазначила, що Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року підлягає розірванню на підставі ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України, у зв'язку з девальвацією гривні за наслідками світової фінансової кризи та коливанням курсу гривні до долару США. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним пункт 3.1 Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит»; розірвати Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

Заявами від 20.10.2012 року, 11.01.2014 року, 27.05.2014 року Позивач просила Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» просила завершити договірні відносини кредитного договору і припинити дію іпотеки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів (стаття 20 Господарського кодексу України).

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України», за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття «заінтересована особа». Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Як встановлено Судом, 15.10.2007 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», (Банк) було укладено Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007, відповідно до умов якого Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 600 000 грн., а Позичальник зобов'язався повернути отримані в рахунок кредитної лінії грошові кошти згідно з графіком зниження ліміту (Додаток №1 до договору) з кінцевим строком погашення до 15.10.2012 року, й сплатити за користування кредитними коштами проценти у розмірі 19% річних (а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного у пп.б, в п.3.1 договору, сплатити проценти у підвищеному розмірі).

Частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 345 Господарського кодексу України передбачено, що кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що пункт 3.1 Договору в частині встановлення обов'язку Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в валюті кредиту, тобто по факту в доларах США, є недійсним, оскільки суперечить Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом встановлено, що при укладенні Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Позичальник) та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», Сторонами було погоджено предмет договору, порядок його видачі та повернення, нарахування і сплату процентів, умови забезпечення зобов'язань позичальника, дострокове повернення кредиту, відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту відповідно до норм ч.2 статті 345 Господарського кодексу України.

Судом розглянуті та відхилені доводи Позивача щодо невідповідності пункту 3.1 Договору в частині встановлення обов'язку Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в валюті кредиту, тобто по факту в доларах США, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність» з огляду на наступне.

Додатковою угодою від 05.05.2008 року до Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року Сторони виклали договір «Договір про мультивалютну кредитну лінію №К-134-2007» в новій редакції.

У п.1.1 Договору зазначено, що Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності й цільового використання.

Надання кредитних коштів буде здійснюватись окремими частинами на умовах, визначених вказаним Договором у межах відновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 1677000 грн. 00 коп. зі сплатою 18% річних в доларах США і з урахуванням його зменшення згідно з графіком зниження ліміту (Додаток №1 до договору) зі сплатою за користування кредитними коштами проценти у розмірі 19% річних (а за користування кредитними коштами процентів згідно з пп.а п.3.1 даного Договору, а за користування кредитними коштами з моменту, зазначеного у пп. б, в п.3.1 договору, сплатити проценти у підвищеному розмірі. (п.1.2 Договору)

Відповідно до п.3.1 Договору в редакції Додаткової угоди про невідновлювальну кредитну лінію від 12.12.2011 року Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитними коштами в валюті кредиту за процентними ставками:

а) 21% річних за період з дня надання до терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 цього Договору;

б) у разі порушення Позичальником строків погашення кредиту згідно з графіком зниження ліміту кредитної лінії (Додаток №1 до договору) 31,5% річних від суми невиконаного своєчасно зобов'язання за кредитом (частини кредиту) до дня фактичного погашення цієї заборгованості;

в) 31,5% річних за період з терміну повернення кредиту, що зазначений в п.1.1 цього Договору, а також у випадку порушення строків повернення кредитних коштів, що вказані в п.п.4.5, 6.1 цього Договору, до дня фактичного погашення основної заборгованості.

Частиною 3 ст. 533 Цивільного кодексу України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, визначених законом.

Статтею 198 Господарського кодексу України передбачено, що грошові зобов'язання учасників господарських відносин повинні бути виражені і підлягають оплаті у гривнях. Грошові зобов'язання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо суб'єкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства. Виконання зобов'язань, виражених в іноземній валюті, здійснюється відповідно до Закону.

Згідно зі ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993 р. "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет) валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.

Також, слід зазначити, що ст. 1 Декрету встановлено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Статтею 5 Декрету передбачено, що

- Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом;

- генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання;

- індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції;

- порядок і терміни видачі ліцензій, перелік документів, необхідних для одержання ліцензій, а також підстави для відмови у видачі ліцензій визначаються Національним банком України.

За наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, зазначеними у п. 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів, та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Національного банку України № 275 від 17.07.2001 р.

Судом встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», яке в подальшому було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», станом на час укладання оспорюваного кредитного договору, мало видані Національним банком України банківську ліцензію № 28 від 17.07.2007 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл № 28-2 від 17.07.2007 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.2 та 4 ст. 47 Закону, а також на час укладення додаткових угод до кредитного договору Відповідач мав видані Національним банком України банківську ліцензію № 28 від 09.10.2009 року на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.п. 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл № 28-3 від 09.10.2009 року на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч.2 та 4 ст. 47 Закону.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд зазначає, що Відповідач мав право здійснювати операції з валютними цінностями із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, тобто кредитування в іноземній валюті на підставі вищевказаних банківської ліцензії та дозволу.

Крім того, ч. 4 ст. 5 Декрету КМУ № 15-93 передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, до цього часу ці межі законодавчо не встановлені. Отже, будь-які операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті (незалежно від строків та сум), отримання індивідуальної ліцензії не потребують.

Враховуючи вищевикладене, Суд не приймає до уваги доводи Позивача щодо невідповідності пункту 3.1 Договору в частині встановлення обов'язку Позичальника сплачувати проценти за користування кредитом в валюті кредиту, тобто по факту в доларах США, Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про Національний банк України», Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того, Суд зазначає, що рішенням господарського суду Полтавської області від 16.06.2009 року у справі №9/78, залишеним без змін постановою Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 15.09.2009 року, задоволено позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про тлумачення п.1.1 та п.3.1 додаткової угоди від 05.05.2008 року до Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року в частині того, в якій валюті і сумі позичальник повинен повернути кредит та в якій валюті сплачувати проценти за користування кредитом наступним чином: позичальник повинен повернути кредит в тій же валюті в сумі, в якій були надані кредитні кошти; позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитними коштами в тій же валюті, в якій був наданий кредит.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд звертає увагу, що сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

За таких підстав, Суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено суду належними засобами доказування, що оспорюваний ним пункт 3.1 Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання пункту договору недійсним не доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Таким чином, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 в частині визнання недійсним пункту 3.1 Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит».

Що стосується заявлених позовних вимог в частині розірвання Договору про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року, укладеного між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», Суд зазначає.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Право на подання позову про розірвання договору на підставі ст. 188 Господарського кодексу України виникає у сторони в разі, коли у відповідь на пропозицію змінити чи розірвати договір надійшла відповідь із відмовою або не надійшло відповіді у 20-денний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали його на інших умовах.

Частиною 2 ст. 652 Цивільного кодексу України визначено сукупність необхідних умов, за яких договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони у зв'язку з істотною зміною обставин, а саме: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачливості, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не лише з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю всіх умов у сукупності, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21.02.2011 року у справі № 9/219-09, від 23.05.2011 року у справі № 53/325-09, від 27.02.2012 року у справі № 2/52-09, від 11.12.2012 року у справі № 18/12/455-10.

Таким чином, істотною зміною обставин, яка дає підстави для розірвання договору, може бути лише певна подія чи обставина, яка не залежить від волі заінтересованої сторони, а існування вказаних обставин одночасно є необхідним для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання або зміни договору вимагає з'ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року підлягає розірванню на підставі ст.ст. 651, 652 Цивільного кодексу України, у зв'язку з девальвацією гривні за наслідками світової фінансової кризи та коливанням курсу гривні до долару США.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 44 Господарського кодексу України підприємництво здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Згідно зі ст.36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням із Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, відповідно до Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, Суд зазначає, що укладаючи спірний Договір про відновлювальну кредитну лінію №К-134-2007 від 15.10.2007 року та додаткові угоди до договору зі сплатою процентів за користування кредитом в іноземній валюті, Сторони приймали на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Крім того, Позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того, що сторони при укладенні оспорюваного правочину були впевнені в тому, що така зміна обставин не настане.

Відповідно до пункту 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" №1 від 24 листопада 2014 року зміна економічної ситуації та коливання курсу іноземної валюти стосовно національної валюти України є комерційними ризиками сторін договору та не можуть бути підставами для зміни чи розірвання кредитного договору, оскільки це не є істотною зміною обставин у розумінні ст. 652 Цивільного кодексу України.

Таким чином, Позивачем не доведено суду жодними належними та допустимими доказами відповідно до статей 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, а матеріали справи не містять таких доказів, наявності одночасно всіх чотирьох умов, визначених частиною 2 статті 652 Цивільного кодексу України, які б могли стати підставою для розірвання спірного договору за рішенням суду на вимогу однієї сторони.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Частиною 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, Суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним пункту договору та розірвання договору задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Що стосується Заяви Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про застосування строків позовної давності до позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. (п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013 року)

Таким чином, при застосуванні позовної давності та наслідків її спливу (ст.267 Цивільного кодексу України) необхідно досліджувати та встановлювати насамперед обставини про те, чи порушено право особи, про захист якого вона просить, і лише після цього - у випадку встановленого порушення, і наявності заяви сторони про застосування позовної давності - застосовувати позовну давність та наслідки її спливу.

Для юридичної особи (суб'єкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 19.08.2014 року у справі № 5013/492/12 та від 02.09.2014 року у справі № 915/1437/13.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

З урахуванням наведеного, оскільки Суд відмовляє Позивачу у позові по суті в зв'язку з недоведеністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним пункту договору та розірвання договору - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 03 квітня 2017 року.

Суддя О.В. Чинчин