РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017Справа №910/1922/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ ІМПОРТУ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАНО БАР"

про стягнення 20 802,86 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Громич І.В. - представник за довіреністю б/н від 03.10.2016

від відповідача не з'явився

У судовому засіданні 22.03.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ ІМПОРТУ" (надалі - позивач, постачальник) до Товариства з обмеженою відповідальністю "НАНО БАР" (надалі - відповідач, покупець) про стягнення 20 802,86 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.09.2015 року між сторонами було укладено договір поставки № 100 (надалі - Договір), на підставі якого постачальником було поставлено покупцю товар за видатковою накладною № 1831/1822 від 24.09.2015 на загальну суму 10 612,26 грн. За доводами позивача, відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором, не сплатив кошти за отриманий товар, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 10 612,26 грн. Крім того, за неналежне виконання договірних зобов'язань з посиланням на п.п. 7.3., 7.7. договору, позивачем нараховано пеню у розмірі 4 852,49 грн. та 40 % річних у розмірі 5 338,11 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1922/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 22.03.2017.

У судове засідання, призначене на 22.03.2017, з'явився представник позивача, який надав документи на виконання вимог ухвали, що долучені до матеріалів справи, підтримав позовні вимоги та надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини відсутності суд не повідомив, про дату та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення від відповідача не надходило.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву, при цьому суд виходив за наступного.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За висновками суду, незважаючи на те, що представник відповідача в судове засідання не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

16 вересня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ ІМПОРТУ" (надалі - позивач, постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "НАНО БАР" (надалі - відповідач, покупець) було укладено договір поставки № 100 (далі - договір), відповідно якого постачальник зобов'язався поставити і передати замовлений товар у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити поставлений товар у відповідності з вимогами даного договору (п.1.1. договору).

Ціна, кількість та асортимент кожної партії товару узгоджуються сторонами і зазначаються в накладних. Ціна на товар визначається в гривнях з урахуванням ПДВ (п.2.2. договору).

Згідно умов п. 6.2. договору сторони встановили, що приймання товару за кількістю здійснюється в момент його передачі та підписання накладних.

Оплата проводиться покупцем протягом тридцяти календарних днів, рахуючи з моменту виконання поставки відповідної партії товару. Покупець зобов'язаний кожного тижня надавати постачальнику інформацію про рух товару на складі покупця, про ступінь реалізації поставленого товару, із зазначенням асортименту та кількості нереалізованого товару (інформація) на дату надання інформації, яка підписується представником покупця. Покупець надає інформацію по факсу або по електронній пошті, або в іншій формі, яка дозволяє постачальнику ідентифікувати інформацію як таку, що надана покупцем у відповідності з цим договором ( п. 5.1. договору).

Даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016. Після закінчення встановленого строку даний договір продовжує діяти до повного виконання сторонами всіх своїх зобов'язань (п. 10.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов вказаного договору позивачем було поставлено відповідачу товар на загальну суму 10 612,26 грн., що підтверджується підписаною та скріпленою печатками сторін видатковою накладною № 1831/1822 від 24.09.2015.

Обгрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач всупереч умовам договору порушив зобов'язання щодо оплати поставленого товару, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 10 612,26 грн.

Вказаний розмір заборгованості підтверджується підписаним між сторонами Актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2016 по 29.02.2016, гарантійним листом ТОВ "НАНО БАР", а також поясненнями представника позивача в судовому засіданні.

З метою досудового врегулювання спору, позивач звернувся до відповідача з претензією вих. № 15 від 23.01.2017 щодо оплати заборгованості за договором поставки у розмірі 10 612,26 грн., однак остання була залишена відповідачем без задоволення.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Укладений між сторонами договір за своєю природою є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України. Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Поряд з цим, стаття 712 ЦК України регулює відносини, що виникають із договору поставки. Так, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судом встановлено, що у відповідності до умов договору позивач поставив відповідачеві товар на загальну суму 10 612,26 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією видаткової накладної та відповідачем не заперечується. Проте, в порушення умов договору відповідач не розрахувався за поставлений товар, внаслідок чого станом на момент вирішення спору у відповідача існує заборгованість перед позивачем у розмірі 10 612,26 грн. Строк виконання покупцем своїх грошових зобов'язань за договором поставки № 100 від 16.09.2015 є таким, що настав.

Факт наявності боргу у відповідача перед позивачем у розмірі 10 612,26 грн. належним чином доведений, документально підтверджений та визнаний відповідачем за Актом звірки взаєморозрахунків та гарантійним листом ТОВ "НАНО БАР", відповідно до якого останній зобов'язався погасити наявну заборгованість до 01.06.2016.

Як встановлено судом, умови визначені у гарантійному листі не були виконані ТОВ "НАНО БАР", заборгованість останнього станом на момент вирішення спору досі не погашена.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога ТОВ "УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ ІМПОРТУ" про стягнення з відповідача основної суми боргу у розмірі 10 612,26 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Що стосується заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 40 % річних у розмірі 5 338,11 грн. та пені у розмірі 4 852,49 грн., нарахованих за загальний період прострочення з 26.10.2015 по 27.01.2017, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 7.6. договору сторони передбачили, що за користування грошовими коштами постачальника, яке може відбутися у зв'язку з простроченням покупцем оплати за товар, покупець зобов'язаний сплатити на користь постачальника 40 % річних (0,1 % в день) від простроченої суми за весь час прострочення.

Частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

У відповідності ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

При укладанні договору сторони встановили, що за неналежне виконання зобов'язань, передбачених п. 5.1. даного договору, покупець сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який нараховується пеня (п.7.3. договору).

Штрафні санкції за порушення умов даного договору нараховуються та стягуються за весь час існування порушення (п. 7.4. договору).

Статтею 6 Цивільного кодексу України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин сторін.

Суд, перевіривши розрахунок пені та 40 % річних, що наданий позивачем в додатку до позовної заяви, вважає його арифметично вірним, а позовні вимоги в цій частині обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується і відповідача, який повинен був довести належними засобами доказування факт відсутності порушення зобов'язання.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "НАНО БАР" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 55, ідентифікаційний код 39948787) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРАЇНСЬКИЙ ДІМ ІМПОРТУ" (02088, м. Київ, вул. Харченка Євгенія, буд. 42, ідентифікаційний код 39128643) 10 612 (десять тисяч шістсот дванадцять) грн. 26 коп. - основного боргу, 4 852 (чотири тисячі вісімсот п'ятдесят дві) грн. 49 коп. - пені, 5 338 (п'ять тисяч триста тридцять вісім) грн. 11 коп. - 40% річних та 1 600 (одну тисячу шістсот) грн. 00 коп. - судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2017

Суддя Пукшин Л.Г.