ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

30 березня 2017 р. Справа № 902/1052/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м.Гайсин, Вінницька область

до: Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля", с.Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область

про стягнення 300 000, 00 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

Представники сторін не з'явилися.

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.12.2016 р. порушено провадження у справі № 902/1052/16 (суддя Білоус В.В.) за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" про стягнення 350 000,00 грн заборгованості за договором № 13 від 04.11.2015 р.

Ухвалою від 07.12.2017 р. розгляд справи призначено на 06.02.2017 р.

19.01.2017 р. до суду представником позивача подано заяву (б/н від 17.01.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог в якій останній просить суд стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля" заборгованість в сумі 300 000,00 грн.

Також в заяві останній просить повернути сплачений судовий збір пропорційно до зменшеної суми боргу.

06.02.2017 р. розгляд справи не відбувся в зв'язку з перебуванням судді на лікарняному.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Вінницької області від 08.02.2017 р. здійснено повторний автоматизований розподіл справи № 902/1052/16 за результатами якого справу було розподілено судді Банаську О.О., оскільки станом на 08.02.2017 р. суддя Білоус В.В. перебуває на лікарняному.

Ухвалою суду від 09.02.2017 р. справу № 902/1052/16 прийнято до провадження новим складом суду та призначено до розгляду на 19.03.2017 р.

15.03.2017 р. до суду представником позивача подано клопотання (б/н від 14.03.2017 р.) в якому останній просить проводити розгляд справи за відсутності останнього.

В судовому засідання 16.03.2017 р. суд розглянувши подану заяву (б/н від 17.01.2017 р.) про зменшення розміру позовних вимог приймає її до розгляду, як таку, що не суперечить приписам ст. 22 ГПК України.

Ухвалою суду від 16.03.2017 р. розгляд справи відкладено до 30.03.2017 р.

29.03.2017 р. до суду представником позивача подано клопотання (б/н від 28.03.2017 р.) в якому останній просить проводити розгляд справи за його відсутності також останній зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представники сторін в засідання суду 30.03.2017 р. не з'явились, хоча про дату, час та місце судового засідання останніх було повідомлено завчасно та належним чином - ухвалою суду від 16.03.2017 р. надіслання якої стверджується реєстром відправки поштової кореспонденції суду.

При цьому про факт обізнаності представника відповідача про призначення судового засідання на 30.03.2017 р. підтверджується розпискою від 16.03.2017 р., яка наявна в матеріалах справи.

Обізнаність позивача про розгляд даної справи в суді свідчить подане ним клопотання б/н від 28.03.2017 р.

Враховуючи викладене суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення сторін належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останніх в судове засідання для реалізації ними права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд враховує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. (Закон України від 17.07.1997 р. № 475/97 - ВР), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особи (справа "Скопелліті проти Італії" від 23.11.1993 р.), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25.03.1999 р.).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду неефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").

Суд нагадує, що роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 р. у справі "Красношапка проти України").

Враховуючи те, що норми ст.ст.38, 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів.

Проте, сторони своїм правом на участь у засіданні суду та наданні письмових або усних пояснень не скористались, а тому, беручи до уваги приписи ч.1 ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду сторін або їх представників, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, відповідно до приписів ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

У зв'язку з неявкою представників сторін у судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно з приписами ч.8 ст.811 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

04.11.2015 р. між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (Продавець) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Поділля" (Покупець) укладено договір № 13 (а.с. 7, т. 1).

Відповідно п. 1.1 Договору сторони домовились провести взаєморозрахункові операції з купівлі - продажу посадкового матеріалу з відстрочкою платежу до 01.12.2015 р.

Продавець зобов'язується відпустити по дорученню Покупця саджанці плодових культур в асортименті згідно замовлення в кількості 15350 шт. по ціні 25,00 грн, на загальну суму 383 750,00 грн (п. 2.1 Договору).

Покупець зобов'язується провести оплату з відстрочкою платежу до 01.12.2015 р. (п. 2.2 Договору).

Згідно п. 4.1 договір діє з моменту його підписання сторонами до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

04.11.2015 р. у відповідності до умов договору № 13 від 04.11.2015 р. Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю "Поділля" видано довіреність № 56 головному агроному ОСОБА_3 на отримання від Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 саджанців (а.с. 8, т.1).

04.11.2015 р. на підставі накладної № 13 від 04.11.2015 р. відповідачу передано товар (саджанці) в кількості 15 350 шт. по ціні 25,00 грн за 1 шт., на загальну суму 383 750,00 грн (а.с. 9 ,т. 1).

Однак відповідач провів частково розрахунок в сумі 33 750,00 грн, що підтверджується платіжними дорученнями № 589 від 15.08.2016 р. на суму 23 750,00 грн. та № 668 від 07.09.2016 р. на суму 10 000,00 грн., які наявні в матеріалах справи (а.с.10-11, т. 1).

Крім того, під час звірки взаєморозрахунків, відповідачем перераховано грошові кошти за товар на підставі платіжних доручень № 834 від 23.11.2016 р. на суму 25 000,00 грн, № 841 від 25.11.2016 р. на суму 10 000,00 грн, № 869 від 06.12.2016 р. на суму 15 000,00 грн., що підтверджується виписками за картковим рахунком клієнта які наявні в матеріалах справи.

В зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість в сумі 300 000,00 грн.(383 750,00 грн - 33 750,00 грн - 25 000,00 грн - 10 000,00 грн - 15 000,00 грн).

Непроведення відповідачем оплати за отриманий товар слугувало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами Договору № 13 від 04.11.2015 р. між ними виникли зобов'язання, які мають правову природу договору поставки.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.632 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Частиною 1 статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Належними та допустимими доказами у справі, а саме договором № 13 від 04.11.2015 р. та накладною № 13 від 04.11.2015 р. підтверджується факт передачі товару відповідачу на суму 383 750,00 грн.

Натомість відповідачем не спростовано факту отримання товару та не подано доказів його оплати в повному обсязі, оскільки наявні у справі докази підтверджують проведення розрахунку за отриманий товар на суму 83 750,00 грн.

З врахуванням наведеного вище вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості за переданий товар в сумі 300 000,00 грн є правомірною та обґрунтованою, з огляду на що підлягає задоволенню судом в повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, в тому рахунку доказів проведення розрахунків (платіжні доручення, виписки банківських установ щодо руху коштів, квитанції до прибуткових касових ордерів тощо).

За таких обставин, господарський суд вважає за необхідне задовольнити позові вимоги в повному обсязі з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 17.01.2017 р.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача відповідно до ст.49 ГПК України.

30.03.2017 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 4-6, 22, 31, 32, 33, 34, 36, 42, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Поділля", вул. 50-річчя Жовтня, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, 23340 (ідентифікаційний код - 32192534) на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1 (ідентифікаційний код - НОМЕР_1) - 300 000 грн 00 коп. - боргу, 4 500 грн 00 коп. - відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

4. Копію рішення надіслати сторонам рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 04 квітня 2017 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 3 прим.:

1 - до справи.

2 - позивачу - АДРЕСА_1.

3 - відповідачу - 50-річчя Жовтня, 8, с. Строїнці, Тиврівський район, Вінницька область, 23340.