ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"23" березня 2017 р.Справа № 916/337/17

Позивач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1

Відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_2

Про: стягнення 255000 грн.

Суддя Демешин О.А.

Представники сторін не з`явились

СУТЬ СПОРУ: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про стягнення 255000 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідач відзиву на позов не надав, тому справа розглядається за наявними в ній матеріалами, в порядку ст. 75 ГПК України.

В С Т А Н О В И В :

25.12.2002 року Ізмаїльська міська рада прийняла рішення №176-ХХІУ „Про надання земельної ділянки в довгострокову оренду строком на 10 (десять) років приватному підприємцю ОСОБА_1 (Позивач по справі) по АДРЕСА_1".

16.05.2003 року Позивач уклав нотаріально посвідчений договір оренди зазначеної земельної ділянки з Ізмаїльською міською радою.

18.08.2003 року Позивач отримав в Інспекції ДАБК м. Ізмаїла дозвіл на виконання будівельних робіт №48 і здійснив будівництво об'єкта громадського харчування (кафе), який було прийнято в експлуатацію актом державної технічної експертизи від 16.12.2004р., затверджений рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради №135 від 27.01.2005р.

04.03.2005 року рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради №306 від 04.03.2005р. Позивачу було встановлено режим роботи об'єкта громадського харчування (кафе), а 05.03.2005 року Позивач отримав свідоцтво №41 про право власності на збудовану ним нежитлову будівлю (кав'ярню).

В подальшому, на підставі договору дарування частини нежитлової будівлі від 19.04.2005р. за реєстр. № 505 ФОП ОСОБА_3 набула право спільної часткової власності на 1/2 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) загальною площею 85 кв.м, що розташована в АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7568479 від 21.06.2005р., виданим комунальним підприємством „Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації".

Після смерті ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1): 1/4 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) успадкувала ОСОБА_4, свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1-1225, виданий 19.10.2012, видавник: Ізмаїльська державна нотаріальна контора Одеської області і другу 1/4 частини нежитлової будівлі (кав'ярні) успадкувала ОСОБА_2 (Відповідач по справі) свідоцтво про право на спадщину, за законом, серія та номер: 1-1225, виданий 19.10.2012, видавник: Ізмаїльська державна нотаріальна контора Одеської області.

Відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зареєстрована як підприємець виконкомом Ізмаїльської міської ради 07.04.2011 року, та взята на облік Ізмаїльською ОДПІ від 08.04.2011 року. Розпорядженням № 336 від 12Л0.2011 року Ізмаїльською міською радою погоджено розклад роботи кафе, фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1.

Ізмаїльською ОДПІ зареєстровано реєстратор розрахункових операцій в кафе за адресою АДРЕСА_1, та видано торговий патент на право здійснення торгівельної діяльності в сфері громадського харчування. За даними Ізмаїльської ОДПІ в Ізмаїльському міськрайонному центрі зайнятості зареєстровано трудові договори з 6-ю фізичними особами.

Регіональним управлінням ДААК в Одеській області видано ліцензію на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями на вище зазначений господарський об'єкт.

З наведеного позивач робить висновок, що Відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 з 2011 р. по 21.11.2016 (в цей день вона і ОСОБА_4 подарували належні їм долі) безпідставно і безоплатно використовувала для отримання прибутку належну позивачу ? частини нежитлової будівлі (кав'ярні) загальною площею 42,5 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1, чим завдала позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди.

Тому, Позивач, враховуючи умови Договору оренди від 27.09.2011 року та протокол розбіжностей до нього - просить стягнути збитки у вигляді упущеної вигоди за останні 3 роки, з жовтня 2013 року по жовтень 2016 року в розмірі 225000грн.

При цьому, Позивач зазначає, що оскільки зі сторони Позивача протокол розбіжностей до договору оренди торговельної площі нежитлового приміщення м. Ізмаїл від 31.10.2011 року не був підписаний, а спір не був переданий на розгляд господарського суду, то відповідно до ст. 181 ч. 8 Господарського кодексу України, договір оренди від 27.09.2011 р. вважається неукладенним (таким що не відбувся), про що сама ОСОБА_2 повідомила Позивача 28.11.2012р. у своїй відповіді на претензію.

Проте, як вказує Позивач, Відповідач протиправно надавала вказаний договір оренди на протязі 2011-2016 років державним органам для: погодження розкладу роботи кафе, реєстрації реєстратора розрахункових операцій в кафе, видачі торгового патенту на право здійснення торгівельної діяльності в сфері громадського харчування, реєстрації трудових договорів з 6-ю фізичними особами та видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями та безпідставно, протиправно і безоплатно використовувала для отримання прибутку належну Позивачу 1/2 частини нежитлової будівлі (кав'ярні).

Тому, Позивач, посилаючись на ст. 22, 1166, 1212 ЦК України, ст. 224, 225 ГК України просить суд стягнути з Відповідача розраховану суму збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 225 000грн.

Заслухавши пояснення представника позивача, надані під час розгляду справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного:

Як було зазначено, предметом позову в цій справі є стягнення грошових коштів, належних до сплати за користування належної Позивачу ? частини спільної власності з Відповідачем на нежитлову будівлі (кав'ярні) - за звичайних умов (в разі оформлення договірних відносин відповідачем), втім не сплачених Відповідачем, що пов'язується із втратою позивачем як потерпілою особою цього ж майна (грошових коштів) - суму збитків у вигляді упущеної вигоди на суму 225000 грн.

Відшкодування збитків у сфері господарювання передбачено Господарським кодексом України.

Так, згідно ст. 224 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України, на яку посилається і Позивач - до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Крім того, Позивач посилається на ст. 1166 ЦК України - Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ст. 173 ГК України визначено: господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно ст. 174 ГК України - господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав; у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання

Отже, підставами для відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди є порушення господарського зобов'язання або установлених вимог щодо здійснення господарської діяльності, тобто, якщо у разі належного виконання зобов'язання іншої стороною, або правил здійснення господарської діяльності - особа могла би реально одержати вигоду.

Проте, позивачем не надано суду доказів наявності будь-якого господарського зобов'язання (договору) укладеного між Позивачем та Відповідачем, не належне виконання якого з боку Відповідача завдало Позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди.

При цьому, суд враховує, що сторони були спільними власниками вищевказаного нерухомого майна.

Поняття і види права спільної власності встановлені Цивільним кодексом України.

Так, згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Ст. 358 ЦК України встановлено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Крім того, відповідно ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Таким чином, учасники права спільної часткової власності, як і індивідуальні власники, наділяються правами володіння, користування та розпорядження майном. Але оскільки право кожного співвласника поширюється на усе спільне майно, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Отже, якщо інше не встановлено законом, учасники спільної часткової власності здійснюють свої права на засадах загальної згоди. Тому жоден з учасників самостійно не має права укладати правочини щодо спільного майна без згоди інших.

Під збитками у вигляді упущеної вигоди позивач по справі вважає неодержані доходи, які він міг би отримати від надання в оренду, належної йому частини нерухомого майна. Однак, за відсутністю, укладеного між сторонами, Договору про визначення порядку володіння та користування спільним нерухомим майном, у т.ч. щодо можливості надання цього майна в оренду іншим особам - такі позовні вимоги є необґрунтованими.

Як зазначалось вище, частиною 3 ст.358 ЦК України встановлено, що у разі неможливості на надання власнику у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності - він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Також, відповідно до ст..359 ЦК України - плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Таким чином, суд вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки право на отримання відповідної компенсації за користування іншими власниками спільного майна та право на одержання доходів від використання майна в якості кав`ярні - не є тотожним із заподіяними збитками у вигляді неодержаного доходу від надання спільного нерухомого майна в оренду, оскільки відповідач по справі не одержував доходів, використовуючи майно під здачу його в оренду.

На підставі викладеного, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 85 ГПК України

Суддя О.А. Демешин