ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2017 р.Справа № 916/235/17

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань Курко Д.В.

За участю представників сторін:

Від позивача: не з'явився;

Від відповідача: не з'явився;

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Українського фонду підтримки підприємництва до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 228 574,26 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Українського фонду підтримки підприємництва (далі по тексту - Фонд) звернувся до господарського суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2.) про стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 228 574,26 грн. Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем грошових зобов'язань прийнятих на себе за договором про мікрокредитування №29-12 від 17.12.2012р. щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків за його користування.

Під час розгляду даної справи, представник позивача у судові засідання жодного разу не з'явився, проте у поданих до суду клопотаннях просив розглянути справу без участі представника Фонду на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

Представник відповідача у судові засіданні по даній справі жодного разу не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про їх проведення, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Оскільки ОСОБА_2 не надав суду відзиву на позов, справа розглядається за наявними в ній матеріалами згідно зі ст. 75 ГПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. за №18 „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з наступними змінами та доповненнями) у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови.

Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги надані Фондом докази на підтвердження заявлених позовних вимог, господарський суд доходить висновку про можливість розгляду справи без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

17.12.2012р. між Фондом та ОСОБА_2 (Позичальник) було укладено договір про мікрокредитування №29-12, у відповідності до п. п. 1.1, 1.2 якого Фонд зобов'язується надати бюджетні кошти (далі - мікрокредит) Позичальнику у сумі 250 000 грн., а Позичальник зобов'язується використати його за цільовим призначенням та сплатити відсотки на рівні 1,5 облікової ставки НБУ, а саме 11,25 % річних і повернути мікрокредит у визначений цим договором строк. Мікрокредит надається згідно з рішенням конкурсної комісії (протокол №3 від 14.12.2012р.) для придбання зернозбирального комбайну.

Відповідно до п. п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України „Про Український фонд підтримки підприємництва" від 27 серпня 1995 р. N 687 (з наступними змінами і доповненнями) Фонд є юридичною особою, має самостійний баланс і діє на підставі законодавства та свого Статуту, що затверджується Державною службою з питань регуляторної політики та розвитку підприємництва. До основних завдань Фонду віднесено, зокрема, сприяння реалізації державної політики розвитку підприємництва шляхом залучення й ефективного використання фінансових ресурсів на поворотній і безповоротній основі, фінансування цільових програм та проектів, часткової сплати відсотків за видані підприємцям кредити установами банків.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 16 Закону України „Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні" 22 березня 2012 року N 4618-VI надання фінансової державної підтримки здійснюється спеціально уповноваженим органом у сфері розвитку малого і середнього підприємництва, іншими органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, Українським фондом підтримки підприємництва та іншими загальнодержавними фондами, регіональними та місцевими фондами підтримки підприємництва. Фінансова державна підтримка надається за рахунок державного та місцевих бюджетів. Основними видами фінансової державної підтримки є, зокрема, надання кредитів, у тому числі мікрокредитів, для започаткування і ведення власної справи.

Згідно з п. п. 3, 7, 9 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для мікрокредитування суб'єктів малого підприємництва" від 27 липня 2011 р. N 794 (з наступними змінами і доповненнями) бюджетні кошти використовуються для надання фізичним та юридичним особам, що належать до суб'єктів мікро- та малого підприємництва відповідно до статті 55 Господарського кодексу України (далі - суб'єкти малого підприємництва), мікрокредитів для виробництва, переробки і збуту виробленої продукції, придбання техніки, обладнання, новітніх технологій, будівництва і реконструкції виробничих приміщень. Надання мікрокредитів суб'єктам малого підприємництва здійснюється шляхом проведення конкурсу бізнес-планів суб'єктів малого підприємництва (далі - конкурс) у порядку, визначеному Фондом за погодженням з Держпідприємництвом. До складу конкурсної комісії входять представники Держпідприємництва в кількості трьох осіб та представники Фонду в кількості чотирьох осіб. Фонд укладає з переможцями конкурсу договір про надання бюджетних коштів (далі - договір про мікрокредитування), до якого включається умова про страхування майна, яке надається суб'єктом малого підприємництва в заставу як забезпечення зобов'язання щодо повернення бюджетних коштів. Форма примірного договору про мікрокредитування визначається Фондом за погодженням з Держпідприємництвом.

Розділом 3 договору №29-12 від 17.12.2012р. сторонами було визначено обсяг прав та обов'язків за договором. Відповідно до п. 3.1.2 договору Фонд має право вимагати від Позичальника повернення одержаних коштів мікрокредиту відповідно до графіку (додаток №2 до цього договору) та сплати відсотків. При цьому, п. 3.2.1 договору визначено, що Фонд зобов'язаний перерахувати зазначену у договору суму мікрокредиту на поточний рахунок Позичальника, відкритий у банківській установі.

Положеннями п. п. 3.4.1, 3.4.3 договору №29-12 від 17.12.2012р. Позичальник зобов'язаний використати кошти на зазначені у договорі цілі відповідно до плану використання коштів (додаток №1 до цього договору), який є невід'ємною частиною цього договору; повернути кошти мікрокредиту на рахунок Фонду, відкритий у органі казначейства, згідно з встановленим графіком (додаток №2 до цього договору).

Відповідно до п. п. 4.1-4.2 договору №29-12 від 17.12.2012р. цей договір набирає чинності з дати його підписання повноважними представниками сторін та діє до повного повернення Позичальником коштів мікрокредиту та повного виконання ним будь-яких інших грошових зобов'язань, передбаченим цим договором. Мікрокредит надається Позичальнику строком на 36 місяців з відстрочкою виплати основного боргу на 12 місяців.

Оскільки Фондом не було перераховано кошти на рахунок Позичальника на підставі рішення конкурсної комісії (протокол №3 від 14.12.2012р.), то сторонами по справі 12.03.2013р. було підписано додаткову угоду до договору №29-12 від 17.12.2012р., якою договір доповнено п. 1.3, з якого вбачається, що кошти мікрокредиту будуть надані відповідачу на підставі рішенням конкурсної комісії (протокол №1 від 04.03.2013р.).

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що 26.03.2013р. між сторонами по справі було підписано додаткову угоду №2 до договору №29-12 від 17.12.2012р., якою було внесено зміни до графіку повернення коштів мікрокредиту (додаток №2 до договору). З відомостей, які містяться у графіку повернення коштів мікрокредиту вбачається, що остаточне повернення кредиту та відсотків за користування кредитом Позичальник повинен був здійснити у березні 2016р.

На виконання умов договору №29-12 від 17.12.2012р. Фондом було переказано на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №16 від 12.03.2013р.

Приписами ст. 1046 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити, що до правовідносин, які склались між сторонами по справі підлягають застосуванню приписи глави 71 ЦК України, якою врегульовані договірні відносини з надання позики, з урахуванням законодавчих приписів, якими встановлено порядок надання підтримки суб'єктам малого підприємництва.

При зверненні до господарського суду із позовною вимогою до ОСОБА_2, Фонд зазначав, що відповідачем у порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором №29-12 від 17.12.2012р. не було у повному обсязі повернуто суму кредиту та відсотків за користування кредитом, в результаті чого за відповідачем рахується заборгованість у загальному розмірі 228 574,26 грн., яка підлягає стягненню на користь Фонду.

Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених в межах даної справи вимог, господарський суд виходить з наступного.

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зобов'язання, в свою чергу, згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до п. 11 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для мікрокредитування суб'єктів малого підприємництва" від 27 липня 2011 р. N 794 (з наступними змінами і доповненнями) суб'єкти малого підприємництва згідно з умовами договорів про мікрокредитування: повертають на рахунок Фонду, відкритий у територіальному органі Казначейства, бюджетні кошти, які протягом двох робочих днів перераховуються до державного бюджету; вносять щомісяця на рахунок Фонду, відкритий у територіальному органі Казначейства, плату за користування бюджетними коштами, 50 відсотків якої перераховуються протягом двох робочих днів до державного бюджету, а решта використовується Фондом для покриття витрат з обслуговування мікрокредитів, наданих за рахунок бюджетних коштів.

Приписами ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

В силу положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 612 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, в порушення прийнятих на себе за №29-12 від 17.12.2012р. грошових зобов'язань ОСОБА_2 було прострочено оплату платежів, передбачених договором. Господарським судом з'ясовано, а відповідачем не спростовано, що останній прийняті на себе зобов'язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплаті нарахованих відсотків за користування кредитом не виконав, в обумовлені строки кредитні кошти за вказаним договором не повернув та не сплатив відсотки за користування наданим кредитом, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у загальному розмірі 228 574,26 грн.

З огляду на викладене, господарський суд доходить висновку, що станом на момент вирішення спору за ОСОБА_2 рахується прострочена заборгованість перед Фондом з погашення отриманого мікрокредиту в розмірі 221 112, 90 грн., у зв'язку з чим позовні вимоги Фонду у вказаній частині підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Приймаючи до уваги положення чинного законодавства, а також умови договору №29-12 від 17.12.2012р., якими передбачено обов'язок позичальника сплатити відсотки за користування мікрокредитом, а також наданий позивачем розрахунок заборгованості на підтвердження неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов'язань, господарський суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог Фонду в частині стягнення із відповідача заборгованості за процентами у розмірі 7 461,36 грн.

Згідно вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. В свою чергу, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Разом з тим, ст. 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ч. 2 ст. 617 ЦК України особа, не звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання у разі відсутності у боржника необхідних коштів. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Підсумовуючи вищезазначене, суд доходить висновку щодо необхідності задоволення заявлених позовних вимог шляхом присудження до стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Українського фонду підтримки підприємництва заборгованості у загальному розмірі 228 574,26 грн., яка складається із суми основного боргу в розмірі 221 112,90 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 7 461, 36 коп. відповідно до ст. ст. 11, 509, 525, 526, 530, 610, 612, 617, 629, 1046, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, ст. 16 Закону України „Про розвиток та державну підтримку малого і середнього підприємництва в Україні" 22 березня 2012 року N 4618-VI, п. п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України „Про Український фонд підтримки підприємництва" від 27 серпня 1995 р. N 687, п. п. 3, 7, 9, 11 Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для мікрокредитування суб'єктів малого підприємництва" від 27 липня 2011 р. N 794.

Судові витрати зі сплати судового збору судом покладаються на відповідача згідно вимог ст.ст. 44, 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 /АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1/ на користь Українського фонду підтримки підприємництва /01011, м. Київ, вул. Арсенальна, буд. 9/11, ідентифікаційний код 19019491/ основну заборгованість (кредит) у розмірі 221 112 грн. 90 коп. /двісті двадцять одна тисяча сто дванадцять грн. 90 коп./, заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 7 461 грн. 36 коп. /сім тисяч чотириста шістдесят одна грн. 36 коп./, судовий збір у розмірі 3 428 грн. 62 коп. /три тисячі чотириста двадцять вісім грн. 62 коп./. Наказ видати.

Рішення набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 85 ГПК України.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. ст. 91, 93 ГПК України сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили. Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, а на ухвалу місцевого господарського суду - протягом п'яти днів з дня їх оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 цього Кодексу.

Повне рішення складено 03 квітня 2017 р.

Суддя С.П. Желєзна