РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 903/1032/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. , суддя Василишин А.Р.

при секретарі судового засідання Максютинська Д.В

за участю представників сторін:

позивача: Третяк М.О.довіреність № 929, від 20.12.2016р.

відповідача: Теслюк Н.М., посвідчення № 253, від 03.10.2016р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на рішення господарського суду Волинської області від 21.02.17р. у справі № 903/1032/16 (суддя Філатова Світлана Тимофіївна)

за позовом Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Центру телекомунікаційних послуг Вінницької філії Відкритого акціонерного товариства "Укртелеком"

до відповідача Департаменту соціальної політики Луцької міської ради

про стягнення 39 516,47 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство Укртелеком в особі Волинської філії ПАТ Укртелеком (надалі - позивач) звернулось в господарський суд Волинської області з позовною заявою (а.с.3-4) до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради (надалі відповідач), в якій просить стягнути з останнього 39 516,47грн. компенсації середнього заробітку, виплаченого мобілізованим працівникам за грудень 2015р.

Рішенням господарського суду Волинської області від 21.02.2017 року (а.с. 38-41) позов задоволено.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції вказав, що частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів. Так, компенсаційні виплати, передбачені ст. 119 КЗпП, були відмінені лише з 01.01.2016р., тому на правовідносини щодо компенсації заробітної плати за грудень 2015 року не розповсюджуються.

Крім того, суд першої інстанції при прийнятті рішення послався на п.5 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/374/2013 від 18.02.2013, згідно якого відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Не погоджуючись із винесеним рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою (а.с.48-49) до Рівненського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2017 року у даній справі скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що вищевказане судове рішення є таким, що винесене з порушенням матеріального та процесуального права.

Скаржник зокрема зазначає, що в Державному бюджеті 2016 року відсутня програма 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, наявність якої обов"язкова для застосування норм Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок № 105), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015р.

Оскільки, за вказаною програмою бюджетні асигнування органам соціального захисту населення були передбачені лише у 2015 році, Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено, а тому у відповідача у 2016 році були відсутні підстави для відшкодування позивачу компенсації.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 903/1032/16 у складі: головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л., суддя Василишин А.Р.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 16.03.2017 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд скарги призначено на 29 березня 2017 р. на 12:30 год.

27.03.2017 на адресу Рівненського апеляційного господарського суду надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу, в якому останній заперечує вимоги апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2017 року без змін.

При цьому позивач зазначає, що з набранням чинності Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015, з 01.01.2016 року компенсація заробітної плати за рахунок коштів Державного бюджету не здійснюється, середній заробіток за працівником зберігається за рахунок роботодавця. Зазначена норма поширюється на віднсоини, які виникли із 01.01.2016, а рішення суду першої інстанції стосується виплати коштів за грудень 2015 року.

У судове засідання, яке відбулось 29.03.2017, з`явились представники позивача та відповідача.

Представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просить суд скасувати рішення господарського суду Волинської області від 21.02.2017 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Крім того, відповідач заявив клопотання про залучення до розгляду справи в якості третьої особи на стороні відповідача Міністерство соціальної політики України, яке відповідно до Порядку №105 є розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем даної бюджетної програми.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмовому відзиві, та надав пояснення в обгрунтування своєї правової позиції.

З приводу клопотання відповідача щодо залучення до розгляду справи в якості третьої особи на стороні відповідача Міністерства соціальної політики України, позивач поклався на розсуд суду.

Розглянувши клопотання відповідача, колегія суддів приходить до висновку про його відсутність підстав для його задоволення, у зв"язку із наступним.

ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення господарського суду зі спору може вплинути на права та обов`язки цієї особи одо однієї із сторін (стаття 27 ГПК). Така третя особа виступає в процесі на стороні позивача або відповідача - у залежності від того, з ким із них у неї

існують (або існували) певні правові відносини.

Пунктом 1.6 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питанння практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зазначено, що ГПК передбачає можливість участі в судовому процесі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, на предмет спору, якщо рішення госплодарського суду зі спору може вплинути на права і обов"язки цієї особи щодо однієї із сторін.

Відповідно до ст. 27 ГПК України, така третя особа може бути залучена до часті у справі за її заявою, а також за клопотанням сторін, прокурора. З підстав, зазначених у третьому і четвертому реченнях частини першої згаданої статті, господарський суд залучає певну особу до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, й за відсутності згаданих заяви чи клопотання. У будь-якому разі судом виноситься з даного питання ухвала з обов`язковим зазначенням у ній, на стороні кого (позивача чи ідповідача) залучається ця третя особа.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи окладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Колегією суддів встановлено, що позивачем стягується сума бюджетної компенсації з відповідача як із органу місцевого самоврядування, який нараховував та виплачував вказану компенсацію позивачу. Обставини нарахування та виплати підтверджуються матеріалами справи - виписками по банківському рахунку (а.с.15-17).

Відтак, у зв"язку із прийняттям судового рішення Міністерство соціальної політики України не буде наділено новими правами, не буде змінено його існуючі права та позбавлено певних інших прав, більше того, рішення суду у даній справі не може вплинути на права та обов"язки вказаного органу.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України, апеляційний суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанцій та вбачається з матеріалів справи, положенням ч.3 ст.119 Кодексу Законів про працю України (надалі - КЗпП України) та ч.2 ст.39 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу", за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації (далі - мобілізовані працівники), зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, де вони працювали на час призову. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв"язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв"язку із прийняттям на військову службу за контрактом" (далі - Порядок), визначено, що компенсація у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період здійснюється за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті.

Згідно п.4 Порядку, для отриманння компенсації з бюджету середнього заробітку підприємства, установи та організації подають щомісяця до 15 числа органові соціального захисту населенння звіти про фактичні витрати на компенсації з бюджету середнього працівникам за формою згідно з додатком 1, погоджені районним (міським) військовим комісаріатом або військовою частиною, що здійснювали призов працівників на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби.

Виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 1154 КЗпП України (п.6 Порядку).

Колегією суддів встановлено, що позивач належним чином виконує обов"язки щодо збереження роботи, посади, середнього заробітку і виплати йому у строки, визначені ст.115 КЗпП України мобілізованим працівникам та інформує про розмір таких виплат відповідача шляхом подання звітів за встановленою формою, а відповідачем такі компенсації проводились за жовтень в сумі 33 175,27 грн. та за листопад 2015 року на суму 71 452,44 грн. (а.с.16,17)

Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 №911 частини 3 та 4 ст. 119 КЗпП викладено в новій редакції.

Зокрема, з 01.01.2016р. відбулась зміна джерела фінансування середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу: з частин 3 та 4 ст. 119 КЗпП вилучені норми, які передбачали компенсацію такого середнього заробітку з бюджету.

Таким чином, відповідно до вищевказаних норм законодавства, до 31.12.2015 діяли норми КЗпП, згідно з якими на підприємстві за працівниками, призваними на військову службу, зберігалось місце роботи, посада і компенсувався із бюджету середній заробіток.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, листом № 1971 від 30.12.2015р. позивачем до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради подано звіт про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом за грудень 2015 року на загальну суму 41 307,29 грн. (а.с. 8-14). Лист отримано відповідачем 13.01.2016р., що стверджується вхідним штемпелем Департаменту (а.с. 14).

Департаментом соціальної політики було відшкодовано 1 790,82грн. (УСЗН Старовижівської РДА), що стверджується випискою по рахунку від 20.10.2015р. (а.с. 15).

Відповідачем не компенсовано 39 516,47 грн. за грудень 2015р.

В подальшому, 16.01.2016р. Департамент звертався до Міністерства соціальної політики України з листом від №134/03/2-16.

У відповіді Мінсоцполітики від 08.02.2016р. № 99/13/24-16 зазначено, що Законом України Про Державний бюджет України на 2016 рік від 25.12.2015 № 928-VІІІ бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам, установам, організаціям, фермерським господарствам, сільськогосподарським виробничим кооперативам незалежно від підпорядкування та форми власності та фізичним особам - підприємцям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено, тому здійснити компенсацію за 2014-2015 роки відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 105, не має можливості.

У зв"язку із відмовою відповідача компенсувати 39 516,47 грн. за грудень 2015р., позивач звернувся із позовною заявою до суду.

Розглядаючи позовні вимоги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства, з актів органів державної влади, органів влади АР Крим або органів місцевого самоврядування (ч. 3, 4 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 610 ЦК України визначає що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 2 ст. 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" встановлено, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що боржник, як юридична особа, відповідає за своїми зобов`язаннями, які виникли безпосередньо із закону і така відповідальність не може ставитись в залежність від дій чи бездіяльності будь-яких третіх осіб.

Доводи відповідача щодо відсутності правових підстав для здійснення компенсації у зв"язку із змінами в законодавстві не беруться колегією суддів до уваги, так як за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, згідн якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Зокрема, зміни щодо джерела фінансування середнього заробітку внесені Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 № 911-VIII та набрали чинності з 01.01.2016р. Так, згідно з цими змінами, компенсаційні виплати, передбачені ст. 119 КЗпП, були відмінені лише з 01.01.2016р., тому на правовідносини щодо компенсації заробітної плати, що виникли у грудні 2015 року, не розповсюджуються.

Крім того, доводи відповідача щодо відсутності у Державному бюджеті 2016 року програми 2501350 Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період колегією суддів не беруться до уваги, оскільки позивачем звіти були подано за 2015 рік, а в Законі України Про Державний бюджет України на 2015 рік програма 2501350 діяла, а відтак немає підстав для відмови у здійсненні виплат.

До того ж, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 січня 2017 р. №15-р затверджено перелік бюджетних програм, порядки використання коштів державного бюджету за якими визначаються у 2017 році Кабінетом Міністрів України, та бюджетних програм, за якими затверджені порядки використання коштів державного бюджету, зокрема, по коду програмної класифікації 2501350 - компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за 2014-2015р.р., у розмірі 233 100,0грн.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що у відповідача були усі наявні правові підстави для виплати роботодавцю (позивачу) компенсації середнього заробітку, виплаченого останнім мобілізованим працівникам за грудень 2015 року в сумі 39 516,47 грн.

Щодо доводів відповідача про неможливість здійснення виплат позивачу по вищевказаній компенсації у зв"язку із відсутністю бюджетних асигнувань для таких виплат, корлегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 218 ГК України та ст. 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007).

Зокрема, у рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/.

Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.

За приписами статті 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, а саме, у справі Кечко проти України (заява № 63134/00), Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв`язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України Про Державний бюджет на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон.

У пункті 26 рішення Європейського Суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі Кечко проти України зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України від 18.10.2005 та у справі Бакалов проти України від 30.11.2004 зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України у постанові від 15.05.2012 у справі №11/446.

Враховуючи вищевикладені обставини справи та положення законодавства, колегія судді приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Таким чином, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. Відтак, скаржник, в порушення вимог ст.ст. 33,34 ГПК України, не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог. При цьому колегія суддів зауважує, що скаржником у апеляційній скарзі не наведено, які саме норми процесуального права було допущено судом першої інстанції при розгляді справи.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради від 06.03.17р. на рішення господарського суду Волинської області від 21 лютого 2017 року у справі № 903/1032/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Волинської області від 21 лютого 2017 року у справі № 903/1032/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №903/1032/16 повернути господарському суду Волинської області.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Василишин А.Р.