ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017 р. Справа №917/468/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування", 04070, м.Київ, вул.Іллінська, 8

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Саламандра-Україна", 36000, м.Полтава, вул.Пушкіна, 47

про стягнення 10471,57 грн. страхового відшкодування

Суддя Киричук О.А.

Представники:

Від позивача: Штанько В.В., дов. № 264/18 від 09.02.2017р.

Від відповідача: Терзі О.С., дов. № 138/16 від 21.12.2016р.

Рішення приймається після перерви, оголошеної в судовому засіданні 16.03.2017р.

Розглядається позовна заява про стягнення 10471,57 грн. витрат по сплаті страхового відшкодування.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сплативши страхове відшкодування страхувальнику позивач отримав право вимоги до особи, яка має відповідати за наслідки дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), а оскільки відповідальним є відповідач, який застрахував цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу, винного у ДТП, то саме відповідач зобов'язаний спалити вказану суму.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 17.05.2016р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 04.10.2016р., позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.12.16р. по справі № 917/468/16 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 04.10.2016 та рішення Господарського суду Полтавської області від 17.05.2016 у справі №917/468/16, скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями справу № 917/468/16 передано на розгляд судді Киричук О.А.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.01.2017р. справу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 25.01.2017р., зобов"язано сторони надати письмові пояснення та відповідні докази на виконання вказівок касаційної інстанції.

19.01.2017р. та 23.01.2017р. позивачем надані письмові пояснення (вх. № 738 та 884 відповідно).

06.02.2017р. від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшла інформація, що витребувана ухвалою від 25.01.2017р.

В судове засідання 14.02.2017р. відповідачем подані письмові пояснення (вх. № 2117).

Після перерви, оголошеної в судовому засіданні 14.02.2017р. відповідачем повторно подані письмові пояснення (вх. № 2853 від 27.02.2017р.).

02.03.2017р., 06.03.2017р., 09.03.2017р. позивач через канцелярію суду надав пояснення по справі (вх. № 3058, № 3170 та № 3313 відповідно).

13.03.2017р. відповідач через канцелярію суду надав пояснення по справі (вх. № 3398).

17.03.2017р. відповідач через канцелярію суду надав уточнюючі пояснення по справі (вх. № 3706).

13.03.2017р. відповідач через канцелярію суду надав пояснення по справі (вх. № 3398).

17.03.2017р. та 20.03.2017р. позивач через канцелярію суду надав пояснення по справі (вх. № 3738 та 3792 відповідно).

Представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог за обґрунтуванням наведеним у позовній заяві та письмових поясненнях.

Представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві та письмових поясненнях.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши надані докази, суд, встановив:

17.10.2012 року між ПАТ "Страхова компанія "АХА Страхування", (далі - Позивач) та ОСОБА_3 (далі - Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземного транспорту № 142573Га/12н від 17 жовтня 2012 року (далі - Договір, а.с. - 21-25).

У відповідності до умов вказаного Договору страхування Позивач взяв на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування.

Як вказано в позовній заяві, 29.03.2013 року у м. Миколаєві по вул. Кірова на перехресті з вул. Електроною, сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля "Мерседес Бенц" р/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди застрахованому транспортному засобу "Ніссан" р/н НОМЕР_3 було завдано механічних ушкоджень, що підтверджується довідкою ВДАІ про перелік пошкоджень та довідкою №9178685 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. - 30-31).

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 22.04.2013 р. ОСОБА_4 визнано винним у скоєні вказаного ДТП.

Виконуючи взяті на себе зобов'язання по Договору страхування, Позивач виплатив Страхувальнику страхове відшкодування, розмір якого, згідно до розрахунку суми страхового відшкодування склав 36 292,07 грн., що підтверджують: страховий акт №1.002.13.03998/VESKO 13749 від 17.04.2013р., розрахунки страхового відшкодування; платіжне доручення № 25912 від 18.04.2013р.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач, цивільно-правова відповідальність водія "Мерседес Бенц" р/н НОМЕР_1, в момент ДТП була застрахована у відповідача - ПрАТ "Страхова компанія "Саламандра-Україна" за полісом АВ/9134284.

Відповідачу була відправлена претензія про відшкодування шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в сумі 36292,07 грн. в порядку регресу № 2441/26/ЦВ від 31.03.2014р.

15 травня 2014 року ПрАТ "Страхова компанія "САЛАМАНДРА-УКРАЇНА" відшкодувала AT "СК "АХА Страхування" збитки в розмірі 25 310,50 грн.

Грошові кошти в розмірі 10 491.57 грн. відповідач сплачені не були, що стало підставою для звернення позивача з позовом про їх стягнення.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказує, що скористався правом на зменшення розміру страхової виплати в розмірі 10 491.57 грн., що є визначеним оцінювачем коефіцієнтом фізичного зносу.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що "судами не дано правової оцінки документу, на підставі якого було оцінено стягнуту ними суму коштів; не досліджено питання про те, чи враховано у ньому фізичний знос пошкодженого транспортного засобу; не досліджено строк експлуатації автомобіля НОМЕР_4, не встановлено коефіцієнт його фізичного зносу. Оскільки вказані обставини мають суттєве значення щодо розміру відповідальності відповідача, судові рішення не можна залишити в силі."

Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що суди послались на поліс №АВ9134284, згідно з яким відповідачем застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_4, забезпечений транспортний засіб "Мерседес Бенц", р/н НОМЕР_1, однак такий документ чи його копія у матеріалах справи відсутні.

Частиною 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При прийнятті рішення, враховуючи вказівки викладені в постанові Вищого господарського суду України, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 2. ст. 1187 Цивільного кодексу України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з п. 1 ст. 352 Господарського кодексу України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

За змістом положень ч. 1 ст. 355 Господарського кодексу України об"єкт страхування, види обов"язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляд за страховою діяльністю визначаються ЦК України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

В статті 16 Закону України "Про страхування" визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму ( страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

В силу положення ч. 1 та п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки).

Згідно з абзацом 3 частини першої ст. 988 Цивільного кодексу України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності ( страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Судом встановлено, що за Договором добровільного страхування СК " АХА Страхування" взяло на себе додаткові зобов'язання щодо відшкодування можливих збитків, пов'язаних з відновлювальним ремонтом застрахованого транспортного засобу без урахування фізичного зносу. У зв'язку із настанням страхового випадку , на виконання умов Договору добровільного страхування СК "АХА Страхування" виплатило страхове відшкодування в розмірі 36 292,07 грн., що підтверджують розрахунки страхового відшкодування; платіжне доручення № 25912 від 18.04.2013р.

Згідно приписів ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, які страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як уже зазначалося вище судом, цивільно-правова відповідальність водія "Мерседес Бенц" р/н НОМЕР_1, в момент ДТП була застрахована у відповідача - ПрАТ "Страхова компанія "Саламандра-Україна" за полісом АВ/9134284.

Відповідно до частини 2 ст. 999 ЦК України до відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства, а ст. 2 Закону України " Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі Закон № 1961-IV ) також передбачено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом " Про страхування" цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Статтею 29 Закону № 1961-IV передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоді евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Однак, договором добровільного страхування транспортного засобу добровільного страхування наземного транспорту № 142573Га/12н від 17 жовтня 2012 року, згідно якого позивачем здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 36 292,07 грн., власнику автомобіля НОМЕР_2 не передбачено зняття коефіцієнта фізичного зносу автомобіля.

Подібну правову позицію, щодо виплати страхового відшкодування з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля викладено в постанові Вищого господарського суду України по справі №909/1011/15 від 29.06.2016 р.

З аналізу вищезазначених норм випливає, що величина страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при пошкодженні транспортного засобу не може перевищувати вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням фізичного зносу.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, Звіту з оцінки № 65-13 від 16.04.2013 року, вартість ремонтно-відновлювальних робіт становить 39 044,29 грн. (без врахування коефіцієнту фізичного зносу). При цьому, оцінювачем визначений коефіцієнт фізичного зносу, який дорівнює 0,53 (53 %).

Надаючи на виконання вказівок касаційної інстанції правову оцінку Звіту № 65-13 від 16.04.2013 року, на підставі якого було оцінено вартість ремонтно-відновлювальних робіт та визначено коефіцієнт фізичного зносу, судом встановлено, що оцінювач правомірно застосував коефіцієнт фізичного зносу, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту абз. 1 ст. 9 Звіту, правовою підставою для визначення та застосування коефіцієнту фізичного зносу є наявність на транспортному засобі Ніссан. д.н.з. НОМЕР_3 пошкоджень, що не пов'язані з дорожньо-транспортною пригодою та ознак відновлювального ремонту кузову, які були проведені до дорожньо-транспортної пригоди.

Так, відповідно до п. 6 Таблиці 4.1 «Факторы, которые влияют на уменьшение стоимости КТС», що розміщена на ст. 6 Звіту з оцінки № 65-13 від 16.04.2013 року оцінювач зазначає, що кузовні складові пошкодженого транспортного засобу на момент дослідження відновлювали ремонтом (крило), про що в Протоколі огляду наявна відповідна помітка.

Крім того, відповідно до п. 9 Таблиці 4.2 «Проценты дополнительного уменьшения стоимости КТС с дефектами кузова, кабины, рамы», що розміщена на ст. 7 Звіту з оцінки J/r« 65-13 від 16.04.2013 року оцінювач зазначає, що на момент дослідження транспортного засобу Ніссан, д.н.з. НОМЕР_3 наявне не пов'язане з ДТП пошкодження кузову, а саме деформація задньої лівої двері без пошкодження лакофарбового покриття, про що наявні відповідні фотографії та вказаний відповідний відсоток зменшення вартості транспортного засобу.

Відповідно до п.1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 24.11.2003 року № 142/5/2092, фізичний знос КТЗ (його складників) - утрата вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Відповідно до п. 3.9 Методики, Фізичний знос обумовлюється погіршенням технічного стану КТЗ унаслідок експлуатаційного зносу його складників. Фізичний знос ураховується як втрата вартості КТЗ, що виникає в процесі його експлуатації.

П. 7.38. Методики визначено, що значення Е (Коефіцієнт фізичного зносу) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує:

5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД;

7 років - для інших легкових КТЗ;

3 роки - для вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів виробництва країн СНД;

4 роки - для інших вантажних КТЗ, причепів, напівпричепів та автобусів;

5 років - для мототехніки.

Відповідно до п. 7.39 Методики винятком стосовно використання зазначених вимог є:

а) якщо КТЗ експлуатуються в інтенсивному режимі (фактичний пробіг щонайменше вдвічі більший за нормативний);

б) якщо складові частини кузова, кабіни, рами відновлювали ремонтом або вони мають корозійні руйнування чи пошкодження у вигляді деформації;

в) якщо КТЗ експлуатувалося в умовах, визначених у пункті 4 таблиці 4.1 додатка 4.

З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що оцінювач мав всі правові підстави для розрахунку та застосування коефіцієнту фізичного зносу за пп. «Б» п. 7.39 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів від 24.11.2003 року № 142/5/2092.

При цьому, відхиляються заперечення відповідача, що крило та двері як складові транспортного засобу не відносяться до кузовної частини (кузову) транспортного засобу, а тому в даному випадку неможливе застосування пп. «Б» п. 7.39 Методики, оскільки в ДСТУ 2885-94 "Автотранспортні засоби. Автомобілі легкові. Типи кузовів. Терміни та визначення" визначено, що (1) автомобілі складаються з трьох основних складових частин: двигуна, шасі, кузова; (2) кузов, в свою чергу, визначається як частина автомобіля, яка призначена для розміщення двигуна, багажу, водія та пасажирів; (3) до основних кузовних деталей відносяться: корпус кузова, двері, капот, багажник, бампер, скло, сидіння, подушки, приладові щитки та багажні полиці, електроарматура; (4) передня частина кузова легкового автомобіля - частина кузова, яка відділена від пасажирського салону панеллю і складається з панелі каркаса і крил передніх коліс; (5) задня частина кузова легкового автомобіля - це частина кузова із задніми колесами, яка складається з панелей, каркаса та крил.

Оскільки цивільно-правова відповідальність водія "Мерседес Бенц" р/н НОМЕР_1, в момент ДТП була застрахована у відповідача - ПрАТ "Страхова компанія "Саламандра-Україна" за полісом АВ/9134284, потерпіла особа мала право на отримання страхового відшкодування відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Виходячи з наведеного, відповідачем правомірно відшкодовано позивачу збиток, нанесений страхувальником, у розмірі 25 310,50 грн. шляхом перерахування коштів позивачу, що становить різницю між сумою виплаченого позивачем відшкодування - 36 292,07 грн., франшизи, передбаченої договором обов'язкового страхування - 510,00 грн.; розміру коефіцієнту фізичного зносу - 10 471,57 грн.

З врахуванням обставин по справі та вищенаведених норм чинного законодавства, зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу спірну суму страхової виплати в розмірі 10 471,57 грн., яка складає вартість фізичного зносу, суд вважає неправомірними та такими, що суперечать положенням ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який є спеціальним до регулювання спірних правовідносин.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову повністю.

Сплата судового збору за подання позову покладається на позивача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 27.03.2017р.

Суддя Киричук О.А.