ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" березня 2017 р. Справа № 914/2738/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Бонк Т.Б.

суддів Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар від 20.12.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 06.12.2016 року (суддя Запотічняк О.Д.)

у справі № 914/2738/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю СЄВ-ЄВРОДРАЙВ, м.Дніпро

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар, м.Городок

про: стягнення 162 792,28 грн.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

від відповідача ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги)

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.12.2016 року у справі №914/2738/16 (суддя Запотічняк О.Д.) позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар на користь Товариства з обмеженою відповідальністю СЄВ ЄВРОДРАЙВ 162 792,28 грн. та 2441,88 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач у встановлені строки належним чином не виконав зобовязання за Договором № 013-15 від 19.02.2015р., в результаті чого у нього виникла прострочена заборгованість перед позивачем, на суму якої згідно укладеного між сторонами Договору нараховані інфляційні втрати, пеня та 3% річних згідно ст.625 ЦК України.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Товариство з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою від 20.12.2016 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області у справі № 914/2738/16 від 06.12.2016р. та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у стягненні інфляційних втрат, а також зменшити розмір пені та 3 % річних з врахуванням встановленого сторонами у договорі № 013-15 від 19.02.2015 року терміну оплати.

Свої доводи скаржник аргументує, зокрема, нормами та положеннями Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ст. 625 ЦК України та зазначає, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. А тому, вважає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає.

Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не звернуто увагу на те, що умовами укладеного між сторонами Договору, період прострочення відповідачем строку оплати повинен обчислюватися лише після спливу 10 банківських днів з моменту поставки товару, а не 3-х банківських днів.

Також, скаржник вважає, що під час розгляду справи судом першої інстанції не було належним чином досліджено рахунок № 53008041/14 від 13.01.2016 року, зокрема, не оглянуто оригінал даного рахунку та не встановлено факту отримання його відповідачем у редакції, наданій суду позивачем.

У відзиві на апеляційну скаргу, Товариство з обмеженою відповідальністю СЄВ-ЄВРОДРАЙВ доводи скаржника спростовує та просить рішення господарського суду Львівської області від 06.12.2016 року по справі № 914/2738/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В дане судове засідання, прибули представники позивача та відповідача.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2016р. у справі № 914/2738/16 слід залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар без задоволення виходячи з наступного.

Аналізом матеріалів справи встановлено, що 19 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю СЄВ-ЄВРОДРАЙВ (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар (Покупець) укладено Договір № 013-15 (надалі Договір) (а.с. 14-19), відповідно до умов якого Продавець зобовязується поставити, а Покупець прийняти та оплатити товар в кількості, номенклатурі та за цінами відповідно до Специфікацій та/або Рахунків, які є невідємною частиною цього договору (п. 1.1 Договору).

Відповідно до п. 2.2. Договору поставка товару здійснюється на умовах DDP - обєкт покупця за адресою: 81500, Україна, Львівська область, Городоцький район, м.Городок, вул. Львівська, 274А. Умови поставки визначаються відповідно до Інкотермс-2010. Сторони можуть погодити інші умови і місце поставки.

Датою поставки товару є дата підписання Покупцем видаткової накладної на товар в місці поставки. При цьому, Покупець зобовязується на протязі двох робочих днів з дати поставки товару надати Продавцю копії підписаних товаросупровідних документів електронною поштою або факсом, а оригінали надіслати поштою (п. 2.3 договору).

У відповідності до п. 4.1. Договору, ціна товару визначається в специфікаціях і/або рахунках, які підписуються обома сторонами і є невідємною частиною договору. Вартість товару, що постачається, вказується у накладних згідно із специфікацією та/або рахунком на дану поставку з урахуванням коригування відповідно до умов договору.

Згідно з положеннями п. 4.3. Договору, ціна товару встановлюється в гривнях і є еквівалентною сумі грошових коштів в євро, яка визначається шляхом перерахунку ціни в гривнях на євро за курсом продажу євро за гривні на міжбанківському валютному ринку України на дату, що передує даті підписання сторонами специфікації та або виставлення продавцем рахунку.

Пунктом 4.4. Договору сторони погодили, що ціна товару в гривнях підлягає коригуванню в звязку із зміною курсу євро більш ніж на +/- 3% між курсом зазначеним у специфікаціях (рахунках) і курсом на день, що передує дню повідомлення продавцем покупцю про готовність відвантажити замовлений товар.

Умови оплати товару визначаються в Специфікаціях та /або рахунках. Якщо умовами специфікацій та/або рахунків термін оплати не визначений або передбачена повна або часткова оплата товару по факту поставки, покупець зобовязаний оплатити повну вартість товару не пізніше 10 банківських днів з дня поставки товару. Дана умова застосовується також у разі коли, умовами специфікацій та/або рахунків передбачена повна передоплата товару, але на дату поставки покупець не сплатив повну вартість товару (п.4.6. Договору).

Згідно п. 6.3.1. Договору у разі порушення термінів оплати товару, покупець сплачує продавцю за кожний день прострочення пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу за подвійною обліковою ставкою НБУ, яка діє в період прострочення.

Цей Договір набирає чинності з моменту підписання його обома сторонами та діє до 31.01.2016р. Щодо зобовязань, які виникли, але не були виконані в період дії Договору до їх повного виконання сторонами (п. 9.1. Договору).

Документальними доказами у справі встановлено, що 29.01.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю СЄВ-ЄВРОДРАЙВ (Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар (Покупець) укладено Додаткову угоду № 1 до Договору № 013-15 від 19.02.2015р. (а.с. 60), відповідно до умов якої п. 9.1. Договору викладено в новій редакції, зокрема встановлено що договір діє до 31.01.2017р.

Вищевказаний Договір укладено в письмовій формі, підписаний повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками юридичних осіб, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України, ст. 181 ГК України.

Згідно з ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Згідно ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як зясовано в ході розгляду справи, згідно документальних доказів на виконання умов Договору, позивачем було виставлено відповідачу рахунок від 13.01.2016р. №53008041/14 (а.с. 20-22), згідно якого вартість товару який мав поставлятися позивачем відповідачу становила 223 738,74 грн.

При цьому, в даному рахунку також визначено, що оплата за товар проводиться наступним чином: 50% попередня оплата та 50% протягом трьох банківських днів з моменту поставки.

Також в даному рахунку зафіксовано, що у звязку з тим, що товар імпортується, у випадку зміни курсу продажу євро на Міжбанківській валютній біржі більш ніж на 3% від курсу вказаного в рахунку, проводиться остаточний перерахунок всієї вартості товару по курсу на дату, що передує даті повідомлення продавцем покупця про готовність відвантажити замовлений товар.

Як зазначено в рахунку, курс продажу МБВБ на 12.01.2016р. становить 25,22 грн./євро.

Поряд з цим встановлено, що 11 травня 2016 року позивачем було проведено коригування рахунку-фактури №53008041/14 від 13.01.2016р. у звязку із зміною курсу євро, у звязку з чим вартість товару змінилась та становить 305 427,34 грн. (а.с. 23).

Одночасно, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було оплачено позивачу кошти в сумі 164 427,34 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 07.04.2016р. №3534 на суму 40 000,00 грн. (а.с. 25), від 15.04.2016р. №3721на суму 43 035,00 грн. (а.с. 26), від 22.04.2016р. №3841 на суму 20 000,00 грн. (а.с. 27), від 29.04.2016р. №4120 на суму 50 729,38 грн. (а.с. 28), та від 23.08.2016р. №6115 на суму 10 662,96 грн. (а.с. 29).

Таким чином, відповідачем було виконано свої зобовязання щодо сплати попередньої плати та сплачено позивачу до моменту поставки кошти в сумі 153 764,38 грн.

Разом з тим, дослідженням документальних доказів у справі, зясовано, що на виконання умов договору на підставі рахунку №53008041/14 від 13.01.2016р. з врахуванням коригувань (від 11.05.2016р., а.с. 23), позивач поставив а відповідач прийняв товар (устаткування) на суму 305 427,34 грн., що підтверджується видатковою накладною № 363 від 13.05.2016р. (а.с.24).

Як зясовано в ході розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, відповідач не заперечує факту отримання товару на суму 305 427,34 грн.

У відповідності до умов здійснення остаточного розрахунку за отриманий товар передбачених в рахунку №53008041/14, відповідач повинен був здійснити повний розрахунок за отриманий товар протягом трьох банківських днів з моменту поставки тобто до 18.05.2016р.

Однак, після отримання товару, відповідачем було сплачено кошти в сумі 10 662,96 грн. згідно платіжного доручення від 23.08.2016 №6115 (а.с. 29). Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем складає 141 000,00 грн., яка не заперечується представниками позивача та відповідача.

Разом з тим, слід врахувати умови укладеного між сторонами договору, а саме п. 4.6., відповідно до якого передбачено, що якщо умовами специфікацій та/або рахунків термін оплати не визначений або передбачена повна або часткова оплата товару по факту поставки, покупець зобовязаний оплатити повну вартість товару не пізніше 10 банківських днів з дня поставки товару. Дана умова застосовується також у разі коли, умовами специфікацій та/або рахунків передбачена повна передоплата товару, але на дату поставки покупець не сплатив повну вартість товару.

Тобто даним положенням договору передбачено підстави за наявності яких, покупець зобовязаний оплатити повну вартість товару не пізніше 10 банківських днів з дня поставки товару, а саме:

- якщо умовами специфікацій та/або рахунків термін оплати не визначений;

- якщо умовами специфікацій та/або рахунків передбачена повна або часткова оплата товару по факту поставки.

- якщо умовами специфікацій та/або рахунків передбачена повна передоплата товару, але на дату поставки покупець не сплатив повну вартість товару;

В той же час, як вже зазначалося вище, згідно рахунку від 13.01.2016р. №53008041/14 (а.с. 20-22), визначено наступний порядок оплати:

- 50% попередня оплата;

- 50% протягом трьох банківських днів з моменту поставки.

Оскільки жодна із перелічених вище підстав в розумінні п. 4.6 договору відсутні, відповідач повинен здійснювати оплату в порядку передбаченому рахунком від 13.01.2016р. №53008041/14, а саме 50 % попередньої оплати та 50 % протягом трьох банківських днів з моменту поставки товару.

Таким чином, наведеним спростовуються покликання скаржника на те, що судом першої інстанції не було належним чином досліджено рахунок № 53008041/14 від 13.01.2016 року, зокрема, не оглянуто оригінал даного рахунку та не встановлено факту отримання його відповідачем у редакції, наданій суду позивачем.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи копія рахунку № 53008041/14 від 13.01.2016 року належним чином посвідчена повноважним представником відповідача (а.с. 22), а в матеріалах справи відсутні спростування щодо дійсності такого.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обгрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

При цьому, статтею 4-3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Таким чином, оцінюючи документальні докази у справі, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги в цій частині необгрунтованими та зазначає, що у відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача основного боргу у розмірі 141 000,00 грн.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача пеню в розмірі 18 213,43 грн. пені, 3% річних в розмірі 1 886,85 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1 692,00 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних за період з 19.05.2016р. по 21.10.2016р., судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 1 886,85 грн.

Разом з тим, щодо нарахування інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Про рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції. Водночас, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

З огляду на викладене та здійснивши перерахунок нарахування інфляційних втрат за період з червня по вересень 2016р., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення інфляційних нарахувань в розмірі 1 886,85 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже зазначалося вище, пунктом 6.3.1. Договору передбачено, що у разі порушення термінів оплати товару, покупець сплачує продавцю за кожний день прострочення пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу за подвійною обліковою ставкою НБУ, яка діє в період прострочення.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, здійснивши перерахунок нарахування пені за період з 19.05.2016р. по 21.10.2016р., колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що правомірною до стягнення є 18 213,43 грн. пені.

Покликання скаржника на те, що норми та положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та ст. 625 ЦК України про те, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. А тому, вважає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору індексації не підлягає, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки індекс інфляції було нараховано на основну суму боргу у розмірі 141 000,00 грн., яка не заперечується відповідачем (скаржником у справі).

Відтак, з врахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, - Львівський апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 06.12.2016р. у справі № 914/2738/16 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Яблуневий дар від 20.12.2016 року без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення Господарського суду Львівської області в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 03.04.2017 року

ОСОБА_4 Бонк

Суддя О.Л. Мирутенко

Суддя Г.Г. Якімець