ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"16" березня 2017 р.Справа № 916/96/17
За позовом: заступника військового прокурора Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Білгород-Дністровського квартирно-експлуатаційної частини району
до відповідачів: 1. Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області
2. Селянського (фермерського) господарства "Мрія"
про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору та зобов`язання повернути земельну ділянку
Суддя Цісельський О.В.
За участю представників сторін:
від прокурора: Голісевич О.О. - посвідчення
від позивача МОУ: Пилипенко В.М. - довіреність
від позивача Білгород-Дністровської КЕЧ: Оксенчук С.С. - довіреність
від відповідача 1 (Тарут. РДА): не з`явився
від відповідача 2 (С(Ф)Г "Мрія"): Панов В.С. - довіреність

СУТЬ СПОРУ: заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону, звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України в особі Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району до Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, селянського (фермерського) господарства "Мрія", в якій просить суд:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 29.12.2012 №1022/А-2012 "Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок на території Бородинської селищної, Виноградівської, Веселодолинської, Новотарутинської, Вознесенської, Другої, Калачівської, Лісненської, Миколаївської, Петрівської Другої та Рівненської сільських рад" в частині надання в короткострокову оренду СФГ "Мрія" земельної ділянки площею 48 га, розташованої на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області;
- визнати недійсним договір короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012 р. №430, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та селянським (фермерським) господарством "Мрія";
- зобов`язати селянське (фермерського) господарства "Мрія" повернути Міністерству оборони України зі складанням акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 48 га, передану Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за договором короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012 №430.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.01.2017р. позовну заяву (вх.№99/17) прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №916/96/17 та справу призначено до розгляду в судовому засіданні.
06.02.2017р. представник селянського (фермерського) господарства "Мрія" звернувся до суду із клопотанням (вх.№2-668/17) про припинення провадження у справі в порядку п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, у задоволенні якого судом було відмовлено з підстав його недоведеності та необґрунтованості.
16.02.2017р. представник відповідача селянського (фермерського) господарства "Мрія" подав до суду письмові пояснення (вх.№3913/17), відповідно до яких зазначив про пропуск прокурором позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, які судом були враховані при прийнятті рішення.
22.02.2017р. представник селянського (фермерського) господарства "Мрія" звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності (вх.№2-1078/17), яка судом врахована при прийнятті судового рішення.
Письмове клопотання позивача Міністерства оборони України про продовження строку розгляду справи (вх.№2-1113/17 від 23.02.2017р.) судом задоволено, у зв`язку з чим, строк розгляду справи було продовжено на п`ятнадцять днів.
Представник прокурора заявлені позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі.
Представник позивача Міністерства оборони України заявлені прокурором позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі, з підстав викладених у письмових поясненнях (вх.№3002/17).
Представник позивача Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району заявлені прокурором позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав викладених у письмових поясненнях (вх.№796/17).
Представник відповідача селянського (фермерського) господарства "Мрія" заявлені прокурором позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні, з підстав викладених в письмових поясненнях (вх.№3913/17 від 16.02.2017р.).
Представник відповідача Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області в судові засідання не з`явився, хоча про час та місце їх проведення був повідомлений належним чином, подав до суду заперечення на позов (вх.№2822/17 від 06.02.2017р.), відповідно до яких заявлені прокурором позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у їх задоволенні.
Згідно п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ України №18 від 26.12.2011р., зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв`язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору.
Справа розглядається в порядку ст.75 Господарського процесуального кодексу України, за наявними в ній матеріалами.
Відповідно до ст.85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, надані учасниками судового процесу докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:
Згідно з постановою Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 "Про відвід 20 000 гектарів землі на території Бородинського, Тарутинського і Саратського районів Ізмаїльської області для організації окружного артполігону ОДВО", що затверджена розпорядженням Раднаркому СРСР від 19.01.1946р. №742рс, постановлено відвести на території Бородинського, Тарутинського та Саратського районів Ізмаїльської області під окружний артилерійський полігон Одеського військового округу 20 000 га землі.
10.06.1946р. обласною комісією по передачі земель ОДВО, яка діяла на виконання постанови Ради народних комісарів Української РСР від 18.12.1945р. №2002/063 та постанови Ізмаїльського обласного виконавчого комітету від 12.02.1946 № 53/9-ОП, складено акт передачі земельної ділянки, що відводиться під учбовий артилерійський полігон ОДВО на площі 23 600 га.
При цьому в акті від 10.06.1946р. зазначено, що при відводі земель в натурі, у зв`язку з рельєфом місцевості (з метою включення деяких висотних пунктів) виникла необхідність у збільшенні площі артполігону, у зв`язку з чим фактично відведено під полігон на 3 600 га більше, ніж було передбачено проектом, що було узгоджено районними організаціями.
Рішенням звуженого засідання Ізмаїльського обласного виконавчого комітету №7 від 10.06.1946 "Про затвердження акту обласної комісії по передачі земель під артилерійський полігон Одеському військовому округу" було затверджено вказаний акт обласної комісії від 10.06.1946р. про передачу земельної ділянки площею 23 600 га під учбовий артилерійський полігон Одеського військового округу.

05.05.2005р. Тарутинською РДА прийнято розпорядження № 101/А-2005 "Про вилучення із користування військової частини А-1366 земельної ділянки загальновійськового полігону на території Веселодолинської сільської ради", яким з урахуванням пункту 1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями", було припинено право користування земельною ділянкою площею 23 253,17 га, наданої в користування військовій частині А-1366 для організації загальновійськового полігону і розташованої на території Веселодолинської сільської ради, а також переведено вказану земельну ділянку в землі запасу Веселодолинської сільської ради.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2012р. у справі №2-а-3436/08/1570, яка набрала законної сили, визнано протиправними та скасовано вищенаведені розпорядження Тарутинської РДА №101/А-2005 від 05.05.2005р. "Про використання земель Тарутинського загальновійськового полігону" та п.1 розпорядження Тарутинської райдержадміністрації Одеської області №368/А-2005 від 14.12.2005р. "Про внесення змін до деяких розпоряджень голови райдержадміністрації щодо урегулювання земельних відносин з військовими формуваннями".

Разом з тим, 29.12.2012р. Тарутинською РДА прийнято розпорядження №1022/А-2012 "Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок на території Бородинської селищної, Виноградівської, Веселодолинської, Новотарутинської, Вознесенської, Другої, Калачівської, Лісненської, Миколаївської, Петрівської Другої та Рівненської сільських рад".

Відповідно до п.п.1.3, 2 розпорядження №1022/А-2012 від 29.12.2012р. до визначення Кабінетом Міністрів України порядку проведення земельних аукціонів відповідно до ст.16 Закону України "Про оренду землі" та виготовлення проекту землеустрою, в короткострокову оренду терміном на 1 рік Мисливсько-рибальського підприємства "Сокіл" громадської організації "Військово-мисливське товариство "Південь" надано земельну ділянку загальною площею 50 га ріллі, що розташована на території Веселодолинської сільської ради та фактично входить до складу земель Тарутинського полігону.

29.12.2012р., на підставі розпорядження Тарутинської РДА №1033/А-2012 від 29.12.2012 та рішення Тарутинської районної ради №131-VI від 20.07.2011р. "Про затвердження порядку оформлення короткострокової оренди земельних ділянок, що належать до державної власності" між Тарутинською РДА та селянським (фермерським) господарством "Мрія" укладено договір короткострокової оренди землі №430.

Відповідно до умов договору Тарутинська РДА для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та випасу худоби передала в короткострокову оренду селянському (фермерському) господарство "Мрія" земельну ділянку загальною площею 48 га.

Зі змісту п.8 Договору вбачається, що Договір укладено терміном на 1 (один) рік до проведення аукціону відповідно до вимоги Земельного кодексу України, та виготовлення проекту землеустрою та технічної документації на земельні ділянки.

В обґрунтування заявленого позову прокурор зазначає, що зазначений договір оренди землі суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Земельному кодексу України, Закону України "Про оренду землі", іншим актам цивільного законодавства та підлягає визнанню недійсним, адже земельна ділянка площею 48 га незаконно передана Тарутинською РДА в короткострокову оренду землі С(Ф)Г "Мрія" за рахунок державної власності, які належать за цільовим призначенням до земель оборони.

Проте, ані Кабінетом Міністрів України, ані Міністерством оборони України відповідні згоди на вилучення із земель Тарутинського полігону земельних ділянок та їх передачі у власність чи користування Тарутинській РДА не надавались.

Разом із тим, дозволи щодо передачі земельних ділянок Тарутинського загальновійськового полігону суб`єктам господарювання тому числі і землі С(Ф)Г "Мрія" не надавались також і Білгород-Дністровською КЕЧ району, яка веде облік земельних ділянок, що належать до земель оборони на території Південно-Західної частини Одеської області, в тому числі у Тарутинському районі.

З врахуванням вищенаведених обставин, з метою захисту порушених прав держави в особі в особі Міністерства оборони України в особі Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району, заступник військового прокурора Білгород-Дністровського гарнізону був змушений звернутись до господарського суду Одеської області із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку, що заявлені прокурором позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012р. №430, укладеного між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та землі селянським (фермерським) господарством "Мрія", суд зазначає наступне:
Зобов`язання виникають із підстав, передбачених ст.11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно частини 1 статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною 7 статті 179 ГК України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Відповідно до ч.1, 4 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Частиною 2 ст.640 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За змістом частини 2 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно статті 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Частина 1 ст.181 ГК України встановлює, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації; а право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Відповідно ч.2 ст.126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Відповідно до статей 6, 17 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі (ч.1 ст.6 Закону України "Про оренду землі").

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (ч.5 ст.6 Закону України "Про оренду землі").

Об`єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом (ст.17 Закону України "Про оренду землі").

Отже, настання юридичного факту передання земельної ділянки орендарю, як невід`ємної умови укладення договору оренди земельної ділянки, законодавець нерозривно пов`язує з моментом державної реєстрації права оренди.

За змістом частини 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права. Речове право користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Приписами пункту 2 частини 1 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державній реєстрації прав, серед іншого, підлягає право оренди (суборенди) земельної ділянки.
У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" Верховний Суд України, серед іншого, зазначив:

"Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Не може бути визнаний недійсним правочин. який не вчинено.

У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205-210, 640 ЦК України тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним.

Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено".

Суд, дослідивши оспорюваний договір короткострокової оренди землі №268 від 29.12.2012р., встановив, що після досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов, був оформлений у письмовій формі та підписаний сторонами, проте державну реєстрацію речового права користування земельною ділянкою, яка визначена зазначеним договором як об`єкт оренди, у встановленому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" оформлено не було.

Таким чином, судом встановлено, що з врахуванням наведених вимог законодавства, що регулює спірні правовідносини сторін та висновки Верховного Суду України, оспорюваний Договір короткострокової оренди землі №268 від 29.12.2012 р. є не укладеним, у зв`язку із чим не може бути визнаний недійсним.
Крім того, судом встановлено, що земельна ділянка була передана у користування землі С(Ф)Г "Мрія" без розроблення проекту відведення, що суперечить приписам Земельного кодексу України та Закону України "Про оренду землі".

Враховуючи зазначене, у задоволенні позовної вимоги прокурора про визнання недійсним договору короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012р. №430, укладений між Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області та С(Ф)Г "Мрія" суд відмовляє.

Щодо позовної вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 29.12.2012 №1022/А-2012 "Про надання в короткострокову оренду земельної ділянки на території Веселодолинської сільської ради за межами населеного пункту", суд зазначає наступне:
Конституційний Суд України у пункті 5 мотивувальної частини рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), серед іншого, зазначив про неприпустимість скасування рішень органів місцевого самоврядування, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх припинення.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені після їх виконання.
Усталена судова практика поширює зазначене положення, викладене у рішенні Конституційного Суду України, й на ненормативні правові акти місцевого органу виконавчої влади, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи (саме така правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 5 березня 2012 року у справі №21-423а11).

За приписами ст.11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Суд, дослідивши прийняте Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області розпорядження від 29.12.2012р. №1022/А-2012, встановив що зазначене розпорядження має ненормативний характер одноразового застосування, яке з врахуванням встановлення не укладеності договору короткострокової оренди землі №430 є не реалізованим, а тому не вичерпало свою дію фактом його виконання,

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такі положення ЦК кореспондуються з положеннями ст.20 ГК України.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Пред`являючи позов в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району прокурор мотивував позовну заяву посиланням на те, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, а Білгород-Дністровська КЕЧ району здійснює облік земель оборони.

Згідно із частиною третьою статті 34 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Таким чином, якщо правовий акт індивідуальної дії органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований в судовому порядку.

Таку ж правову позицію висловлено Верховним судом України в постанові від 10.06.2015 р. при розгляді справи №6-162цс15.

Про можливість визнання рішень органу державної влади зазначено також в постанові ВСУ від 01.07.2015 р. № 6-319цс15.

Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора та позивачів про те, що Тарутинська РДА, приймаючи оскаржуване розпорядження, не мала жодних повноважень на володіння, користування і розпорядження спірною земельною ділянкою, а тому розпорядилася самовільно і незаконно землями оборони всупереч приписів Земельного Кодексу України та ст.4 Закону України "Про оренду землі".

За таких обставин, господарський суд вважає цілком обґрунтованими заявлені прокурором позовні вимоги про визнання незаконним та скасування спірного розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації, прийнятого з перевищенням повноважень.

При цьому, слід зазначити, що вимоги прокурора про скасування даного розпорядження по своїй суті є тотожним визнанню його недійсним.

Крім того, скасування розпорядження створює ті ж юридичні наслідки, що і при визнанні його недійсним, та ніяким чином не впливає на суть та законність даного рішення суду.

Щодо позовної вимоги прокурора про зобов`язання С(Ф)Г "Мрія" повернути Міністерству оборони України зі складанням акту прийому-передачі земельну ділянку загальною площею 48 га, передану Тарутинською районною державною адміністрацією Одеської області за договором короткострокової оренди землі (землі запасу) від 29.12.2012 №430, суд зазначає наступне:
Виходячи з того, що судом встановлено не укладеність договору короткострокової оренди землі №268 від 29.12.2012 р., у зв`язку з чим, не може бути задоволена й позовна вимога прокурора про зобов`язання відповідача повернути спірну земельну ділянку із застосуванням правових механізмів, передбачених статтями 215, 216 ЦК України, які застосовуються лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Враховуючи вищевикладене, на думку суду, прокурор обґрунтовано визначив у позові за вимогами про захист інтересів держави Міністерство оборони України та Білгород-Дністровську КЕЧ району в якості позивачів як орган, що уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Поряд з цим слід зазначити, що судом не приймаються до уваги посилання прокурора щодо того, що у разі невірного обґрунтування прокурором позовних вимог із посиланням на не вірні норми Законодавства України, яке регулює спірні правовідносини сторін, суд має самостійно здійснити правову кваліфікацію та застосувати саме ті норми матеріального та процесуального права, предметом яких є відповідні правовідносини, з огляду на таке:

Згідно зі ст.129 Конституції України, до основних засад судочинства належить змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.33 ГПК України).

В пунктах 1-10 ч.2 ст.16 ЦК України наведено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

До того ж, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

В силу частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Приписами ч.ч.1, 2 ст. 20 ГК України встановлено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

Кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема визнання наявності або відсутності прав.

Метою подання такого позову є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі, а також створення сприятливих умов для здійснення суб`єктивного права особою.

Законодавчо визначенні способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Отже, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, але який встановлений законом або договором та є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення.

Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Крім того, суд зазначає, що підстава позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстави.

Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Як правило, підстава має складний фактичний склад.

Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується вимога позивача.

Щодо заяви відповідача С(Ф)Г "Мрія" про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

У разі коли таке право не порушене, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право особи дійсно порушене, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення.

Крім того, суд зазначає, що згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що позивачу стало відомо про прийняте 29.12.2012р. Тарутинською РДА розпорядження №1022/А-2012 після проведення відповідної перевірки військовою прокуратурою Південного регіону України.

Перебіг строку позовної давності за позовними заявами прокуратури, поданими в інтересах державних органів, органів місцевого самоврядування має рахуватись з часу коли відповідний орган довідався чи міг довідатись про порушення його прав чи особу, що їх порушила, а не з часу отримання таких даних прокуратурою.

Саме таку правову позицію викладено в постанові Верховного суду України від 01 липня 2015 року по справі №6-178цс15.

За приписами ч.ч.1, 2 ст.11128 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З врахуванням наведеного, судом встановлено, що строк позовної давності не пропущено.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ч.1 ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Відповідно до приписів ст.44, 49 ГПК України, оскільки спір виник з вини саме Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, у зв`язку з чим, витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1 378,00 грн. слід стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області

Керуючись ст.ст.32, 33, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області від 29.12.2012 №1022/А-2012 "Про надання в короткострокову оренду земельних ділянок на території Бородинської селищної, Виноградівської, Веселодолинської, Новотарутинської, Вознесенської, Другої, Калачівської, Лісненської, Миколаївської, Петрівської Другої та Рівненської сільських рад" в частині надання в короткострокову оренду селянському (фермерському) господарству "Мрія" земельної ділянки площею 48 га, розташованої на території Веселодолинської сільської ради Тарутинського району Одеської області.

3. Стягнути з Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області (68500, Одеська обл., Тарутинський район, смт. Тарутине, вул. Широка, буд. №1, код ЄДРЮОФОПГФ 04056894) на користь військової прокуратури Південного регіону України (65012, м. Одеса, вул. Пироговська, 11, код ЄДРЮОФОПГФ 38296363) витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає чинності в порядку ст.85 ГПК України.
Наказ видати в порядку ст.116 ГПК України.
Повний текст рішення складено 21 березня 2017 р.

Суддя О.В. Цісельський