РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. Справа № 910/10884/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Демидюк О.О. ,

суддя Савченко Г.І.

при секретарі Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Шевчук О.В. - представник за довіреністю від 20.12.2016р. №1269

Михайленко М.К. - представник за довіреністю від 10.03.2017р.

від відповідача: Семенюк П.А. - представник за довіреністю від 29.04.2016р. №2431-03/401

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ

на рішення господарського суду Вінницької області

від 18.10.16 р. у справі № 910/10884/16 (головуючий суддя Яремчук Ю.О.,

суддя Банасько О.О., суддя Тварковський А.А.)

за позовом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ

до Товариства з додатковою відповідальністю "Брацлав", смт.Брацлав, Немирівського району Вінницької області

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Вінницької області від 18.10.2016р. по справі №910/10884/16 у задоволенні позову Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Товариства з додатковою відповідальністю "Брацлав" про визнання договорів недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- стверджує, що господарським судом Вінницької області порушено вимоги ст.4-7, ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України, п.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4, в частині недослідження наданих Мінекономрозвитку доказів та обґрунтувань до них, відхиленні клопотання та заяви Мінекономрозвитку про призначення економічної та почеркознавчої експертиз;

- вказує, що Мінекономрозвитку, з метою об'єктивного розгляду справи через канцелярію суду було подано заяву та клопотання: від 15.07.2016р. №2432-03/621, № 2432-03/622 про призначення економічної та почеркознавчої експертиз;

- вважає, що судом безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про призначення почеркознавчої експертизи, за наявності існуючих підстав для її призначення, оскільки первинні документи, що є додатками до укладених договорів обов'язково підписуються головним бухгалтером - особою, що склала первинний документ та керівником установи - особою, що несе відповідальність за розрахунки складені головним бухгалтером. Водночас, візуальним оглядом встановлено, що підписи головного бухгалтера, поставлені під розрахунками, що є додатками до договорів, №44043/2, №44044/2, №44045/2, №44063/2 мають мінімум чотири різновиди та не є ідентичними. Вказане також стосується директора по новим розробкам ТДВ "Брацлав", керівника ДКР - В.О.Дріго, підписи якого візуально значно відрізняються. Крім того, на багатьох документах первинної звітності підписи головного бухгалтера О.Ф.Панадій, технічного директора, головного інженера В.В.Ступак, заступника генерального директора з питань впровадження новітніх технологій В.І.Харченко взагалі відсутні;

- зауважує, що в судовому засіданні представником позивача зазначалось, що підпис від імені директора ТДВ "Брацлав", виконано поверх попередньо нанесеного друкованого тексту. В даному випадку спочатку ставився підпис на документах, а потім виконувалось нанесення тексту. Разом з тим, суд першої інстанції на вказаний факт не звернув уваги;

- вважає, що таким чином, директор ТДВ "Брацлав", при підписанні спірних договорів на суму зазначену в них, без належним чином підписаних головним бухгалтером розрахунків кошторисної вартості, діяв з перевищенням повноважень, наданих йому статутом;

- також, не погоджується з позицією суду, в частині відхилення клопотання про призначення економічної експертизи. Стверджує, що судом помилково вказано, що зазначені у клопотанні питання, щодо призначення економічної експертизи, стосуються виконання договорів на створення та передачу науково-технічної продукції. Крім того, з урахуванням вимог ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вважає, що таким чином, відмовляючи у задоволенні клопотання Мінекономрозвитку, суд суперечить вказаній нормі;

- обґрунтовує, що наведені на вирішення експерта питання стосуються законності обрахунків фактичних витрат на дату укладання договорів та здійснення господарських операцій у відповідності до норм законодавства, дослідження і оцінка яких потребує спеціальних знань в галузі економіки, бухгалтерського обліку, фінансів, необхідних для вирішення справи;

- зауважує, що про необхідність в проведенні почеркознавчої та економічної експертиз також визначено у висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22.09.2016р. №13892/16-45;

- стверджує, що судом також не враховано специфіку бюджетного законодавства, а саме: вимог п.3 та 7 ч.5 ст.22, ч.4 ст.48, ч.5 ст.51, ч.20 ст.116 Бюджетного кодексу України, п.2.2 Порядку обліку зобов'язань розпорядників бюджетних коштів в органах Державного казначейства України, затвердженого Наказом Держказначейства від 09.08.2004р. №136;

- вважає, що умовами договорів (п.п.2.2, 10.2.1, 10.2.4) обов'язок стосовно оплати послуг зачіпає інтереси Міністерства, оскільки існує пряма залежність від бюджетного фінансування та заборони передбачені Бюджетним кодексом України, що не відповідає ст.ст.22, 23, 49, 51,116 Бюджетного кодексу України;

- додає, що видатки за програмою КПКВК 2601160 на 2010, 2011 та 2013-2015 роки Законом України "Про Державний бюджет України", окрім 2008р., 2009р., та 2012р. не передбачались. Договори укладались лише тільки під бюджетну програму видатків КПКВК 2601160 передбачену у додатку №3 до Закону України "Про Державний бюджет України на 2008, 2009 роки". У 2008 та 2009 роках здійснювались виплати грошових коштів, однак у 2012 році Держказначейством за вказаною програмою асигнування не здійснювалися, Головним Розпорядником бюджетних коштів - Мінфіном бюджетні призначення не виділялись. Отже, замовник за спірними договорами не міг самостійно сплатити кошти, у зв'язку з тим, що існують законодавчо врегульовані обмеження на використання бюджетних коштів. На дату укладання договорів сторони не врахували п.3 та 7 ч.5 ст.22 Бюджетного кодексу України;

- констатує, що розпорядники бюджетних коштів мають право використовувати бюджетні кошти тільки на цілі і в обсягах надходжень, визначених кошторисами. Відтак, на виконання умов договору зобов'язання може бути виконано тільки по мірі надходження коштів з Держбюджету за визначеною в договорі бюджетною програмою, оскільки правові підстави погашати заборгованість за рахунок інших коштів у замовника відсутні. Крім того, при укладанні даного договору сторони не врахували ч.4 ст.48 Бюджетного кодексу України, оскільки, зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів;

- обґрунтовує, що зміст та умови договорів не відповідають ст.ст.212 та 628 Цивільного кодексу України. Стверджує, що договори (правочин) були укладені з відкладальною обставиною, тому, відповідальність щодо виникнення прав і обов'язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи її в майбутньому, у сторін існує лише вірогідність. Спірні договори повинні укладатись або на строк (визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка має настати) або до відкладальної обставини, яка повинна бути чітко обумовленою та зазначатись у договорах та прямо залежати від Замовника, а не від інших суб'єктів (органів державної влади). Однак судом не враховано наведені вище обставини, та прийнято помилкове рішення.

- зауважує, що питання щодо строків виконання договорів було досліджене Вищим господарським судом України по взаємопов'язаній справі №910/33127/15 за позовом ТДВ "Брацлав" до Мінекономрозвитку про стягнення коштів, та яким скасовано рішення судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог ТДВ "Брацлав", а справу направлено на новий розгляд;

- зазначає, що судом не досліджено, що згідно з п.10.2.3 договорів виконавець зобов'язаний протягом року після завершення розробки забезпечити використання та/або впровадження ДКР у виробництво і щорічно протягом трьох років (в січні місяці) надавати до Мінпромполітики акти про обсяги та ефективність впровадження результатів роботи у минулому році. Інформацію стосовно впровадження виконаних дослідно-конструкторські робіт за вказаним договором відповідачем до Мінпромполітики, Мінекономрозвитку не надавалось. Також відсутні звіти, акти про обсяги та ефективність впровадження ДКР, що свідчить про неналежне виконання умов договору. Вказане підтверджується й висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 22.09.2016р. №13892/16-45.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 07.03.2017р. відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 21.03.2017р..

21.03.2017р. до суду від позивача надійшло клопотання від 16.02.2017р. №2432-03/166 про призначення у даній справі економічної експертизи, проведення якої просить доручити Київському науково-дослідному інститут судових експертиз з питань інтелектуальної власності та на вирішення експерта поставити наступні питання:

1) Чи підтверджується документально, згідно з наявними матеріалами справи, заборгованість Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на суму 2778000,00грн., перед ТОВ «Брацлав» за договорами №44043 від 07.11.2008р., №44044 від 07.11.2008р., №44045 від 07.11.2008р., №44063/2 від 20.11.2009р., виходячи з собівартості НДДКР (науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт) з урахуванням вимог Постанови КМУ від 20.07.1996р. №830 "Про затвердження Типового положення з планування, обліку і калькулювання собівартості науково-дослідних та дослідно-конструкторських робіт"?

2) Чи підтверджується наявними матеріалами справи цільове використання ТДВ "Брацлав" бюджетних коштів в розмірі закладеному в кошторисній вартості, за вказаними Договорами, звітом про виконання кошторису підприємством ТОВ "Брацлав"? Чи є між кошторисною вартістю та звітом про виконання кошторису розбіжність і на яку суму?

3) Чи підтверджується документально, за наявними матеріалами справи, виконання ТДВ "Брацлав" зведеної калькуляції кошторисної вартості на НДДКР, по договорах №44043 від 07.11.2008р., №44044 від 07.11.2008р., №44045 від 07.11.2008р., №44063/2 від 20.11.2009р.?

4) Чи підтверджується документально, за наявними матеріалами справи, цільове використання коштів на виконання державної програми ТДВ "Брацлав", по договорах №44043 від 07.11.2008р., №44044 від 07.11.2008р., №44045 від 07.11.2008р., №44063/2 від 20.11.2009р., з урахуванням порядку розрахунків передбаченого пунктом 9 "Положення про державну наукову і науково-технічну програму", що затверджене Постановою КМУ від 10.10.1995р. №796?

Також, 21.03.2017р. до суду від позивача надійшло клопотання від 16.03.2017р. №2432-03/165 про призначення у даній справі почеркознавчої експертизи, проведення якої просить доручити Київському науково-дослідному інститут судових експертиз з питань інтелектуальної власності та на вирішення експерта поставити наступні питання:

1. Чи виконано підписи в оригіналі (додатки до розрахунку кошторисної вартості в тому числі й до додаткових угод до договорів №44043/2, №44044/2. №44045/2, №44063/2) головним бухгалтером ТДВ "Брацлав" О.Ф.Панадій чи іншою особою?

2. Чи виконано підписи в оригіналі (додатки до розрахунку кошторисної вартості в тому числі й до додаткових угод до договорів №44043/2, №44044/2, №44045/2, №44063/2) директором по новим розробкам ТДВ "Брацлав", керівника ДКР - В.О.Дріго чи іншою особою?

Представник позивача в судовому засіданні 21.03.2017р. підтримав доводи апеляційної скарги та надав пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення господарського суду Вінницької області від 18.10.2016р. по справі №910/10884/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задоволити. Також, підтримав клопотання про проведення у даній справі економічної та почеркознавчої експертиз.

Представники відповідача у письмовому запереченні від 16.03.2017р. на апеляційну скаргу та в судовому засіданні 21.03.2017р. заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просять суд рішення господарського суду Вінницької області від 18.10.2016р. по справі №910/10884/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Також, заперечили проти клопотань про проведення у даній справі економічної та почеркознавчої експертиз.

У відповідності до ч.1 ст.41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно абз.2-3 п.2, абз.1 п.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" №4 від 23.03.2012р. (зі змінами та доповненнями), судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Однак, колегія суддів в судовому засіданні 21.03.2017р. відхилила клопотання позивача про проведення у даній справі економічної та почеркознавчої експертиз, оскільки керуючись ст.ст.32, 34, 41 ГПК України, а також у зв'язку із специфікою предмету та підстав позову, у матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті та у зв'язку з відсутністю підстав для призначення судових експертизи для роз'яснення питань, які потребують спеціальних знань.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між Відкритим акціонерним товариством "Брацлав", правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю "Брацлав", (виконавець) та Міністерством промислової політики України, правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, (замовник) було укладено ряд договорів на створення та передачу науково-технічної продукції, зокрема: №44043/2 від 07.11.2008р.; №44044/2 від 07.11.2008р.; №44045/2 від 07.11.2008р.; №44063/2 від 20.11.2009р..

Згідно п.1.1 договору №44043/2 від 07.11.2008р., замовник доручив, а виконавець прийняв на себе виконання ДКР "Розроблення енергозберігаючої системи вакуумного приводу доїльних установок".

Строк здачі робіт за договором - грудень 2010 року (п.1.3 договору №44043/2 від 07.11.2008р.).

Відповідно до п.2.1 договору №44043/2 від 07.11.2008р. замовник за виконану науково-технічну продукцію перераховує замовнику відповідно до протоколу погодження договірної ціни 1950000,00грн. без ПДВ, в 2008 році - 410000,00грн. без ПДВ.

Пунктом 2.2 договору №44043/2 від 07.11.2008р. сторони передбачили, що оплата проводиться поетапно за виконану роботу, з попереднім перерахуванням коштів у розмірі до 50% вартості робіт відповідного етапу, по мірі надходження асигнувань з Державного бюджету України.

Додатковою угодою №1 від 26.02.2009р. сторонами внесено зміни до п.2.1 договору №44043/2 від 07.11.2008р. та встановили, що замовник перераховує виконавцю відповідно до протоколу погодження договірної ціни в 2009 році 750000,00грн. без ПДВ.

В подальшому, на виконання умов договору №44043/2 від 07.11.2008р. виконавець виготовив науково-технічну продукцію та здійснив поетапну передачу згідно актів здачі-передачі на загальну суму 750000,00грн., в т.ч.: етап №2.1 - згідно акту №1 здачі-приймання науково-технічної продукції від 01.06.2009р. на суму 200000,00грн.; етап №2.2 - згідно акту №2 здачі-приймання науково-технічної продукції від 26.08.2009р. на суму 250000,00грн.; етап №2.3 - згідно акту №3 здачі-приймання науково-технічної продукції від 17.12.2009р. на суму 300000,00грн..

У відповідності до п.1.1 договору №44044/2 від 07.11.2008р., замовник доручив, а виконавець прийняв на себе виконання ДКР "Створення уніфікованих доїльних установок типу "Ялинка" і "Паралель" з системою автоматизованого управління для ферм до 5000 голів ВРХ".

Строк здачі робіт за договором - грудень 2010 року (п.1.3 договору №44044/2 від 07.11.2008р.).

Відповідно до п.2.1 договору №44044/2 від 07.11.2008р. замовник за виконану науково-технічну продукцію перераховує замовнику відповідно до протоколу погодження договірної ціни 3500000,00грн. без ПДВ, в 2008 році - 1830000,00грн. без ПДВ.

Пунктом 2.2 договору №44044/2 від 07.11.2008р. визначено, що оплата проводиться поетапно за виконану роботу, з попереднім перерахуванням коштів у розмірі до 50% вартості робіт відповідного етапу, по мірі надходження асигнувань з Державного бюджету України.

Додатковою угодою №1 від 26.02.2009р. сторонами внесено зміни до п.2.1 договору №44044/2 від 07.11.2008р. та встановлено, що замовник перераховує виконавцю відповідно до протоколу погодження договірної ціни в 2009 році 750000,00грн. без ПДВ.

Надалі, на виконання умов договору №44044/2 від 07.11.2008р. виконавець виготовив науково-технічну продукцію та здійснив поетапну передачу згідно актів здачі-передачі на загальну суму 2580000,00грн., в т.ч.: етап №1 та етап №2.1 - згідно акту №1 здачі-приймання науково-технічної продукції від 15.12.2008р. на суму 1830000,00грн.; етап №2.2 - згідно акту №1 здачі-приймання науково-технічної продукції від 01.06.2009р. на суму 332000,00грн.; етап №2.3 - згідно акту №2 здачі-приймання науково-технічної продукції від 17.12.2009р. на суму 418000,00грн.; етап №3 - згідно акту №2 здачі-приймання науково-технічної продукції від 17.12.2009р. на суму 418000,00грн..

Згідно п.1.1 договору № 44045/2 від 07.11.2008, замовник доручив, а виконавець прийняв на себе виконання ДКР "Створення обладнання для безприв'язного і прив'язного утримання корів з доїльною установкою "Молокопровід".

Строк здачі робіт за договором - грудень 2010 року (п.1.3 договору №44045/2 від 07.11.2008р.).

Відповідно до п.2.1 договору №44045/2 від 07.11.2008р., замовник за виконану науково-технічну продукцію перераховує замовнику відповідно до протоколу погодження договірної ціни 4400000,00грн. без ПДВ, в 2008 році - 1160000,00грн. без ПДВ.

Пунктом 2.2. договору №44045/2 від 07.11.2008р. обумовлено, що оплата проводиться поетапно за виконану роботу, з попереднім перерахуванням коштів у розмірі до 50% вартості робіт відповідного етапу, по мірі надходження асигнувань з Державного бюджету України.

Додатковою угодою №1 від 26.02.2009р. сторонами внесено зміни до п.2.1 договору №44045/2 від 07.11.2008 та встановлено, що замовник перераховує виконавцю відповідно до протоколу погодження договірної ціни в 2009 році 1060000,00грн. без ПДВ.

В подальшому, на виконання умов договору №44045/2 від 07.11.2008р. виконавець виготовив науково-технічну продукцію та здійснив поетапну передачу згідно актів здачі-передачі на загальну суму 2220000,00грн., в т.ч.: етап №1 та етап №2.1 - згідно акту №1 здачі-приймання науково-технічної продукції від 15.12.2008р. на суму 1160000,00грн.; етап №2.2.1 - згідно акту №1 здачі-приймання науково-технічної продукції від 01.06.2009р. на суму 660000,00грн.; етап №2.2.2 - згідно акту №2 здачі-приймання науково-технічної продукції від 17.12.2009р. на суму 400000,00грн..

У відповідності до п.1.1 договору №44063/2 від 20.11.2009р., замовник доручив, а виконавець прийняв на себе виконання ДКР "Створення установки для охолодження молока з безпосередньою системою охолодження, ємністю ванн 600, 1200 та 1600 л.".

Строк здачі робіт за договором - грудень 2010 року (п.1.3 договору №44063/2 від 20.11.2009р.).

Відповідно до п.2.1 договору №44063/2 від 20.11.2009р., замовник за виконану науково-технічну продукцію перераховує замовнику відповідно до протоколу погодження договірної ціни 3400000,00грн. без ПДВ, в 2009 році - 2000000,00грн. без ПДВ.

Пунктом 2.2 договору №44063/2 від 20.11.2009р. обумовлено, що оплата проводиться поетапно за виконану роботу, з попереднім перерахуванням коштів у розмірі до 50% вартості робіт відповідного етапу, по мірі надходження коштів з Державного бюджету України.

В подальшому, на виконання умов договору №44063/2 від 20.11.2009р. виконавець виготовив науково-технічну продукцію та здійснив поетапну передачу згідно актів здачі-передачі на загальну суму 2000000,00грн., в т.ч.: етап №1. - згідно акту №1 здачі-приймання науково-технічної продукції від 22.12.2009р. на суму 410000,00грн.; етап №2. - згідно акту №2 здачі-приймання науково-технічної продукції від 22.12.2009р. на суму 1590000,00грн..

Отже, виконавцем виконані, а замовником прийняті роботи на загальну суму 10510000,00грн., що підтверджується обопільно підписаними та скріпленими печатками сторін Актами здачі - приймання науково-технічної продукції.

Також, роботи щодо виготовлення науково-технічної продукції виконані та прийняті Замовником по кількості, якості та вартості без зауважень та претензій.

Крім того, судом встановлено, що підтвердженням належності виконаних ТДВ "Брацлав" робіт та оформлених документів є факт проведення Замовником (Мінпромполітики) часткових розрахунків.

При цьому, у матеріалах справи наявні відповідні докази на підтвердження, що ТДВ "Брацлав" звертався з позовом до суду про стягнення з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України заборгованості по договорах, що є предметом спору, зокрема у справі №910/33127/15.

Однак, за вказаних обставин, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Брацлав" про визнання договорів недійсними.

Обґрунтовуючи позовну заяву, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, посилається на те, що при укладенні спірних договорів сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, а саме: не визначено належним чином технічне завдання, календарний план робіт та перелік робіт та їх вартість, що і є причиною звернення позивача з позовом до суду.

Зокрема, позивач вважає, що при укладенні договорів сторонами не було враховано специфіку бюджетного процесу з його обмеженнями та не передбачено укладання додаткових договорів або ж нових договорів з припиненням дії попереднього. Тому строк дії договору не повинен перевищувати один бюджетний рік. Окрім того зазначає, що відповідно до ч.2 ст.893 ЦК України виконавець має право залучати до виконання науково-дослідних робіт інших осіб лише за згодою замовника. Зокрема, згідно п.1.2. предмету договорів наукові, технічні, економічні та інші вимоги до науково - технічної продукції визначено у технічному завданні. Пунктом 2 технічного завдання визначено співвиконавців спірних договорів УкрНДІПВТ ім.Л.Погорілого та ННЦ ІМЕСГ. При цьому, у розрахунку витрат по статті 06 "Витрати на оплату службових відряджень виконавців ДКР" вказано виконавців робіт: ТОВ "Паладій", Белгородський завод доїльних машин, ТОВ "Мусон", які є у Технічному завданні відсутні. Та зазначає, що відповідач не погоджував з Мінпромполітики виконання робіт з вказаними юридичними особами. Окрім того, зазначає, що згідно із п.10.2.3 договорів виконавець зобов'язаний протягом року після завершення розробки забезпечити використання та або впровадження ДКР у виробництві і щорічно протягом трьох років (в січні місяці) надавати до Мінпромполітики акти про обсяги та ефективність впровадження результатів роботи у минулому році. Позивач зазначає, що інформацію стосовно впровадження виконаних дослідно-конструкторських робіт за вказаним договором відповідачем до Мінпромполітики, Мінекономрозвитку не давались. Також, відсутні звіти, акти про обсяги та ефективність впровадження ДКР, що свідчить про неналежне виконання умов договору. Зважаючи на вказане при укладенні спірних договорів сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, а саме: не визначено належним чином технічне завдання, календарний план робіт та перелік робіт та їх вартість

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.06.2016р. у справі №910/10884/16 позовну заяву №2432-03/508 від 09.06.2016р. Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Товариства з додатковою відповідальністю "Брацлав" про визнання договорів недійсними надіслано за підсудністю до господарського суду Вінницької області.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 29.06.2016р. прийнято позовну заяву, порушено провадження у справі №910/10884/16 та призначено її до розгляду.

11.08.2016р. до господарського суду Вінницької області позивачем подано клопотання №2432-03/620 від 15.07.2016р. про колегіальний розгляд справи, клопотання №2432-03/621 від 15.07.2016р. про призначення економічної експертизи та клопотання №2432-03/622 від 15.07.2016р. про призначення почеркознавчої експертизи.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 11.08.2016р. розгляд справи №910/10884/16 відкладено. Також, клопотання позивача №2432-03/621 від 15.07.2016р. про призначення економічної експертизи та клопотання №2432-03/622 від 15.07.2016р. про призначення почеркознавчої експертизи призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.09.2016р..

Водночас, з огляду на складність даної справи, на підставі клопотання Міністерства економічного розвитку і торгівлі в Україні про здійснення колегіального розгляду справи та службової записки судді від 11.08.2016р., згідно протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 11.08.2016р. створено колегію для розгляду даної справи.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 11.08.2016р. справу №910/10884/16 прийнято судовою колегією до свого провадження та призначено її до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 05.09.2016р. клопотання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №2432-03/621 від 15.07.2016р. про призначення економічної експертизи та клопотання №2432-03/622 від 15.07.2016р. про призначення почеркознавчої експертизи були відхилені, а розгляд справи було відкладено.

19.09.2016р. до господарського суду Вінницької області від Міністерства економічного розвитку і торгівлі України надійшла апеляційна скарга №2432-03/760 від 12.09.2015р. (вх.06-64/374/16 від 19.09.2015р.) на ухвалу господарського суду Вінницької області від 05.09.2016р., яку ухвалою господарського суду Вінницької області від 22.09.2016р. повернуто скаржнику.

Склад колегії суддів у даній справі неодноразово змінювався.

Відповідач у відзиві на позовну заяву (вх.№ канц.06-52/7335/16 від 10.08.1016р.) проти позову заперечив та зокрема зазначив, що відповідно до договорів на створення та передачу науково-технічної продукції протягом 2008-2009 рр.. ТДВ "Брацлав" виконані, а Міністерством - замовником, прийняті роботи на загальну суму 10510000грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін Актами здачі - приймання науково-технічної продукції. Як свідчать акти здачі-приймання науково-технічної продукції виконані роти прийняті Замовником по кількості, якості та вартості без зауважень та претензій. З форми актів вбачається, що продукція приймалася колегіально, акти підписані двома представниками Міністерства промислової політики України та погоджені іншими спеціалістами міністерства, про що свідчать підписи на кожному з актів. Будь-яких зауважень щодо виконаних робіт чи оформлених документів від Замовника не поступало. Підтвердженням належності виконаних ТДВ "Брацлав" робіт та оформлених документів є факт проведення Замовником (Мінпромполітики) часткових розрахунків. Всі вище наведені документи підписані уповноваженими представниками сторін.

Також, відповідач зазначив, що при наявності бюджетного фінансування в 2008 році, 2009 році та 2012 році, зобов'язання з оплати виконаних ТДВ "Брацлав" робіт не були здійснені, що стало підставою для звернення ТДВ "Брацлав" до господарського суду міста Києва з позовом до Мінекономрозвитку про стягнення суми боргу по вищезазначеним укладеним договорам. Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2016р. позов задоволено повністю. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 05.07.2016р. рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Вінницької області від 18.10.2016р. по справі №910/10884/16 у задоволенні позову - відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.174 ГК України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст.180 ГК України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства; господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода; при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 ГК України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За приписами ч.1 ст.837 ЦК України, за договором на виконання науково-дослідних або дослідно-конструкторських та технологічних робіт підрядник (виконавець) зобов'язується провести за завданням замовника наукові дослідження, розробити зразок нового виробу та конструкторську документацію на нього, нову технологію тощо, а замовник зобов'язується прийняти виконану роботу та оплатити її.

Підставою недійсності правочину згідно з ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути визнано судом недійсним повністю або в частині.

За приписами ч.3 ст.215 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Як зазначено в абзаці 2 п.3.5 рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) одним із способів захисту інтересів є визнання правочину недійсним.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

Господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення (ч.3 ст.207 ГК України).

Пунктом 1 роз'яснення Вищого Арбітражного суду України від 12.03.1999р. №02-5/111 зазначено, що угода може бути визнана недійсною з підстав, передбачених законом. При цьому вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання угоди не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання угоди недійсною. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом чи договором наслідків, а не визнання угоди недійсною.

Згідно із п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочинну не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочинну не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Абзацом першим п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009р. визначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, з наведених норм і роз'яснень вбачається, що для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону.

Також, п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року, визначає, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч.1 ст.216 ЦК).

Згідно абз.4 п.2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

У відповідності до ч.ч.2-4 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Згідно ч.2 ст.241 ЦК України, наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Як роз'яснено у п.3.4 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст.241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини.

Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою, на якій ґрунтується позовна вимога позивача є те, що під час укладення договорів №44043/2 від 07.11.2008р.; №44044/2 від 07.11.2008р.; №44045/2 від 07.11.2008р.; №44063/2 від 20.11.2009р. позивачем та відповідачем не були визначені його істотні умови, тобто для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону.

Водночас, як свідчать матеріали справи покликання позивача на ту обставину, що при укладенні спірних договорів сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, а саме: не визначено належним чином технічне завдання, календарний план робіт та перелік робіт та їх вартість є безпідставним, оскільки в матеріалах справи наявні належні докази в підтвердження того, що позивачем були прийняті роботи, згідно обопільно підписаних актів прийняття робіт, без претензій та зауважень.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснювались часткові проплати за виконані роботи згідно спірних договорів, про що свідчать наявні у матеріалах справи відповідні платіжні доручення, зокрема: від 23.06.2009р. №1 на суму 200000,00грн., від 07.09.2009р. №313 на суму 250000,00грн., від 19.11.2009р. №560 на суму 145000,00грн., від 23.12.2008р. №1499 на суму 1830000,00грн., від 23.12.2009р. №2 на суму 332000,00грн., від 17.12.2008р. №1362 на суму 590000,00грн., від 23.12.2008р. №1500 на суму 570000,00грн., від 19.12.2009р. №561 на суму 195000,00грн., від 23.06.2009р. №3 на суму 660000,00грн. (а.с.74-76, 118, 126, 193-194, 242-243, т.1), а також відповідні виписки з банківського рахунку відповідача (а.с.154-164, т.2).

Про вказане вище також свідчать і судові рішення у справі №910/33127/15, що в свою чергу є ще одним доказом того, що позивачем прийняті роботи в повному обсязі, згідно укладених договорів.

Слід також зазначити, що погоджена сторонами у договорах умова про оплату виконаних робіт після надходження бюджетних коштів, не змінює правової природи виникнення у відповідача обов'язку оплатити виконані роботи, а у випадку коли строк виконання зобов'язання не визначено (в т.ч. при визначені події, яка може не настати) не є підставою для недійсності таких положень, оскільки такі правовідносини підпадають під правове регулювання ч.1 ст.212 та ч.2 ст.530 ЦК України.

Невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Водночас, зі змісту позовної заяви, в тому числі і в клопотаннях позивача про проведення у даній справі економічної та почеркознавчої експертиз, вбачається, що всі доводи, наведені позивачем стосуються саме виконання укладених договорів, а не їх суперечності закону. Невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Таким чином, позивачем не доведено та не вказано у позовних вимогах, в чому полягає порушення його прав і охоронюваних законом інтересів внаслідок укладення договорів та не надано доказів в підтвердження таких обставин.

Отже, враховуючи вище викладене, зібрані по справі відповідні докази та матеріали в сукупності, а також те, що наведені позивачем доводи щодо визнання недійсними оспорюваних договорів не знайшли свого відображення матеріалами справи та наявності всіх обов'язкових ознак для визнання оспорюваних договорів недійсними позивачем не доведено, інших доводів про те, що спірні договори суперечать чинному законодавству України суду також не надано, а тому колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком господарського суду Вінницької області про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з ч.1 ст.32, ч.1 ст.33 та ч.2 ст.34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Наведена норма зобов'язує суд у кожному конкретному випадку оцінювати наявні докази в їх сукупності, з урахуванням повноти встановлення всіх обставин справи, які необхідні для правильного вирішення спору, на основі вичерпних та достеменно підтверджених висновків, визначитись чи потребуються спеціальні знання для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, рішення господарського суду Вінницької області від 18.10.2016р. по справі №910/10884/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України - без задоволення.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Вінницької області від 18.10.2016р. по справі №910/10884/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, м.Київ - без задоволення.

2. Справу №910/10884/16 повернути до господарського суду Вінницької області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Савченко Г.І.

Віддрук. прим.:

1 - до справи,

2 - позивачу (01008, м.Київ, вул.М.Грушевського 12/2),

3 - відповідачу (22870, Вінницька обл., Немирівський р-н., смт Брацлав, вул.Леніна, 124),

4 - в наряд.