ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 921/374/16-г/11
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Вовка І.В., Стратієнко Л.В.

розглянувши касаційну скаргу приватного підприємства "Клініка мікрохірургії ока "Медікус"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 29.11.2016
у справі№ 921/374/16-г/11 Господарського суду Тернопільської області
за позовомприватного підприємства "Клініка мікрохірургії ока "Медікус"
до1.Комунального закладу Тернопільської районної ради "Тернопільське районне територіальне медичне об'єднання" 2.Фонду комунального майна у Тернопільському районі
провизнання договору оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013 недійсним
за участю представників сторін:

позивача: не з'явився,

відповідача 1: не з'явився,

відповідача 2: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус", м.Тернопіль, вул. Острозького, 9 звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача 1: Комунального закладу Тернопільської районної ради "Тернопільське районне територіальне медичне об`єднання", відповідача 2: Фонду комунального майна у Тернопільському районі про визнання договору оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013 недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами у справі 14.01.2013 було укладено договір оренди нежитлових приміщень комунальної власності, разом з тим позивач вважає, що вказаний договір суперечить актам цивільного законодавства в силу того, що перед укладенням спірного договору всупереч рішенню Тернопільської районної ради N" 127 від 17.08.2007 не було проведено конкурс на право оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, без наявності розпорядження голови Тернопільської районної ради про надання позивачу в оренду майна, внаслідок чого, на думку позивача, порушено порядок укладання спірного договору оренди.

Рішенням господарського суду господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 у справі № 921/374/16-г/11, в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Тернопільської області від 29.08.2016 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 у справі №921/374/16-г/11 скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх судових інстанцій, рішенням Тернопільської районної ради № 127 від 17.08.2007 "Про методику розрахунку і порядок використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, Тернопільського району" затверджено Положення про порядок надання в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, Тернопільського району та Порядок проведення конкурсу на право оренди майна.

04 лютого 2010 Комунальним закладом Тернопільської районної ради "Тернопільське районне територіальне медичне об`єднання" та Приватним підприємством "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" укладено Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності, відповідно до умов якого Орендодавець на підставі розпорядження голови районної ради від 04 лютого 2010 № 5 здав, а Орендар " 04" лютого 2010 прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення комунальної власності за адресою: 46001 м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходяться на балансі Тернопільського районного територіального медичного об'єднання для використання відповідно під "Клініку мікрохірургії ока Медікус" (п. 1.1. Договору).

Згідно з п.2.1. Договору вступ Орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням договору та акта прийому-передачі вказаного майна.

Відповідно до п. 9.1. Договору цей договір укладений на 2 роки 11 місяців і діє з 04 лютого 2010 до 04 січня 2013 включно.

Також, 04 лютого 2010 сторонами було підписано акт здачі-приймання частини приміщення до договору оренди приміщення від 04 лютого 2010.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, Договір оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 04.02.2010 був укладений між сторонами за умов проведення конкурсу на право оренди майна.

Враховуючи необхідність проведення нової оцінки об'єкта оренди відповідно до п. 2 Методики оцінки об'єктів оренди № 629, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 832 та Закону України "Про оренду державного та комунального майна", 14 січня 2013 Тернопільським районним територіальним медичним об`єднанням" та Приватним підприємством "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" укладено Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності, відповідно до умов якого Орендодавець здав, а Орендар з "14" січня 2013 прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення (будівлі) комунальної власності за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходиться на балансі Тернопільського районного територіального медичного об'єднання для використання відповідно під "Клініку мікрохірургії ока Медікус" ( п.1.1. Договору від 14.01.2013).

Згідно з п. 2.1. Договору від 14.01.2013 вступ Орендаря у володіння та користування майном настає одночасно із підписанням договору та акта прийому-передачі вказаного майна.

Відповідно до п.9.1. Договору від 14.01.2013 цей договір діє з 14 січня 2013 по 14 грудня 2015. Дія Договору припиняється внаслідок, зокрема, строку на який його було укладено (п. 9.4. Договору від 14.01.2013).

Документальними доказами у справі підтверджено, що відповідно до наказу № 11-од від 12 лютого 2013 Фондом комунального майна у Тернопільському районі Тернопільської районної ради погоджено умови договору оренди нежитлового приміщення комунальної власності за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9, загальна площа орендованого приміщення становить 311,7 кв.м., що знаходиться на балансі ТРТМО для розміщення "Клініки мікрохірургії ока Медікус".

23.03.2015 Тернопільським РТМО (Орендодавець) та Приватним підприємством "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" (Орендар) укладено Додаткову угоду до договору оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013, відповідно до умов якої сторони пункт 1.1. договору виклали в наступній редакції: "Орендодавець здав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення комунальної власності за адресою: м.Тернопіль, вул..Кн.Острозького, 9, площею 355 кв.м., в т.ч. площа спільного користування 68,7 кв.м., що знаходиться на балансі Тернопільського районного територіального медичного об'єднання, для використання відповідно під "Клініку мікрохірургії ока "Медікус".

Разом з тим, відповідно до п. 9.4. Договору оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 14.01.2013 дія договору оренди припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

З матеріалів справи вбачається, що 05.01.2016 Тернопільське районне територіальне медичне об`єднання (Орендодавець) скерувало Приватному підприємству "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" (Орендар) заяву № 6 про відсутність згоди на продовження договору оренди від 14.01.2013 на новий термін (а.с. 32), у якій зазначено, що договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013 є припиненим з 14.12.2015 за закінченням строку, на який його укладено, тому просить орендаря в десятиденний термін звільнити орендоване приміщення по вул. Кн.Острозького, 9 та передати його по акту приймання-передачі орендодавцю.

12.01.2016 Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" у відповіді на отриману заяву скерувало орендодавцю лист № 1, у якому зазначає, що 04.02.2010 між Тернопільським районним територіальним медичним об'єднанням та ПП "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" був укладений договір оренди нежитлових приміщень, що був продовжений 14.01.2013 до 14.01.2015. При цьому, щодо відсутності в орендодавця згоди на продовження договору оренди, орендар зазначає, що відповідно до п.9.3. договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Звертаючись з даним позовом до суду ПП "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" вважало, що укладений сторонами 14.01.2013 договір оренди нежитлових приміщень комунальної власності суперечить актам цивільного законодавства в силу того, що перед укладенням спірного договору та всупереч рішенню Тернопільської районної ради № 127 від 17.08.2007 не було проведено конкурсу на право оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, без наявності розпорядження голови Тернопільської районної ради про надання позивачу в оренду майна, внаслідок чого, на думку позивача, порушено порядок укладання спірного договору оренди, тому позивач просив суд визнати договір оренди нежитлових приміщень комунальної власності від 14.01.2013 недійсним.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний, вказав, що судом не встановлено, а позивачем не подано належних та допустимих доказів в підтвердження того, яким чином не проведення конкурсу на право оренди, порушує законні права позивача, при тому що він користувався орендованим приміщенням та продовжує ним користуватися. При цьому місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем не доведено тієї обставини, що спірний договір оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 14 січня 2013 суперечить актам цивільного законодавства та не доведено факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх судових інстанцій з огляду на таке.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Предметом спору у даній справі є Договір оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013, згідно умов якого Орендодавець здав, а Орендар з "14" січня 2013 року прийняв в строкове платне користування нежитлове приміщення (будівлі) комунальної власності за адресою: м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходиться на балансі Тернопільського районного територіального медичного об'єднання для використання відповідно під "Клініку мікрохірургії ока Медікус".

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

У відповідності до приписів ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зміст правочину складають як права та обов'язки, про набуття, зміну, припинення яких домовилися учасники правочину.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам".

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актами Президента України, постановами Кабінету Міністрів України, актами інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

В пункті 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства.

Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7-1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Підставою для визнання Договору оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013 недійсним є те, що він укладений з порушенням чинного законодавства України. При цьому, позивач посилався на те, що відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна", Положення про порядок надання в оренду майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ Тернопільського району, затвердженого рішенням Тернопільської районної ради від 17.08.2007 № 127, надання майна в оренду здійснюється на конкурсних засадах (крім об'єктів, які надаються одноразово в оренду терміном до одного місяця; об'єктів для розміщення виставок, експозицій) балансоутримувачем за письмовим погодженням з начальником Фонду комунального майна у Тернопільському районі, а також, відповідно до п. 7. Вищевказаного Положення лише конкурсна комісія визначає переможця конкурсу на право оренди. Лише за наявності оголошеного конкурсу та після відповідної публікації, особа, що має намір взяти участь у конкурсі, подає відповідну заяву з додатками конкурсній комісії. Проте, як зазначав позивач, напередодні підписання спірного договору, жодного конкурсу конкурсною комісією не оголошувалось, тому останній і не звертався до конкурсної комісії про намір отримати в оренду вищезазначене майно і відповідно не ставав переможцем конкурсу, не отримував права на оренду майна як єдиний учасник без проведення такого конкурсу.

Необхідною умовою для звернення до суду з позовом про визнання оспорюваного договору оренди недійсним є порушення вказаним правочином прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому на сторони правочину вказані вимоги поширюються так само, як і на інших заінтересованих осіб, про що наголошується й у рішеннях Верховного Суду України.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача та, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову у їх задоволенні (постанова Верховного суду України від 09.12.2015 у справі №6-849цс15).

Отже, у спорах про визнання договорів оренди недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд - встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Матеріалами справи підтверджено, що Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" орендувало, користувалось нежитловими приміщеннями комунальної власності за адресою: 46001 м. Тернопіль, вул. Князя Острозького, 9 площею 311,7 м2, що знаходяться на балансі Тернопільського районного територіального медичного об'єднання як за договором оренди від 04.02.2010, так і за договором оренди від 14.01.2013, сплачувало орендну плату за користування орендованим майном.

В листі № 1 від 12.01.2016, надісланому на адресу орендодавця, Приватне підприємство "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" вважає договір оренди від 14.01.2013 продовженим на наступний рік. Крім того, 23.03.2015 між Тернопільським РТМО та Приватним підприємством "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" була укладена додаткова угода до договору оренди нежитлових приміщень (будівель) комунальної власності від 14.01.2013, підписана обома сторонами за укладеним договором та скріплена печатками сторін.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій та вважає, що позивачем належними та допустимими доказами, в розумінні ст. 34 ГПК України, не доведено, а судом не встановлено, яким чином не проведення конкурсу на право оренди, порушує законні права позивача, при тому що він користувався орендованим приміщенням та продовжує ним користуватися.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 ЦК України, оскільки позивачем не доведено обставин щодо того, що спірний договір оренди нежитлового приміщення (будівель) комунальної власності від 14 січня 2013, суперечить актам цивільного законодавства та не доведено факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, обов'язок доказування та подання доказів, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2016, прийнятої з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу приватного підприємства "Клініка мікрохірургії ока "Медікус" залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 29.11.2016 у справі №921/374/16-г/11 - без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова

Судді І. Вовк

Л. Стратієнко