ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.03.2017 Справа № 904/211/17
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

до Приватного акціонерного товариства "Криворіжаглобуд", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 354 216 грн. 50 коп.

Суддя Рудь І.А.

Представники:

від позивача: ОСОБА_2, дог. №1510/01 від 15.10.2012р.

від відповідача: Шелест М.М., дов. № 1/2017 від 17.01.2017р.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.03.2017р., просить стягнути з Приватного акціонерного товариства "Криворіжаглобуд" заборгованість в розмірі 354 216 грн. 50 коп., з яких: 283 264 грн. 65 коп. - сума основного боргу, 23 394 грн. 10 коп. - інфляційні втрати, 5 364 грн. 11 коп. - 3% річних, 42 193 грн. 94 коп. - пеня, відповідно до умов договору поставки № 71 від 04.02.2016р. в редакції додаткової угоди № 3 від 03.06.2016р. та витрати позивача на послуги адвоката в розмірі 12 000 грн. 00 коп.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем своїх господарських зобов'язань.

Відповідач позовні вимоги визнав частково, у відзиві на позов від 01.02.2017р. № 03-99 та доповненнях до відзиву підтвердив наявність основної заборгованості та зазначив, що борг утворився через затримку в оплаті виконаних відповідачем робіт контрагентами. Просив суд зменшити нараховані позивачем штрафні санкції на 80%, виключивши з розрахунку інфляційні збитки, та затвердити рішення про погашення основного боргу рівними частинами в період березень-травень 2017р. Крім того, за зазначив, що згідно укладених сторонами додаткових угод до основного договору від 05.04.2016р. № 2 та від 03.06.2016р. № 3 умови оплати були скореговані з відстрочкою платежу до 14 днів. Проте, позивач не врахував ці умови при розрахунку штрафних санкцій. Просив суд сприяти затвердженню мирової угоди між сторонами, підписання якої гарантує повернення боргу позивачу у визначені в угоді терміни та буде спрямоване на збереження підприємства відповідача від вимушеного банкрутства.

В судовому засіданні 22.03.2017р. відповідач подав заяву про відстрочку та розстрочку виконання рішення суду від 21.03.2017р. № 03-394, в якій просив суд надати відстрочку для добровільного погашення заборгованості та затвердити наданий відповідачем графік погашення основної заборгованості та судових витрат.

Представник позивача в судовому засіданні 22.03.2017р. проти задоволення поданої відповідачем заяви заперечував.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошувалася перерви з 02.02.2017р. по 21.02.2017р., з 21.02.2017р. по 16.03.2017р., з 16.03.2017р. по 22.03.2017р.

В порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

04.02.2016р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) та Приватним акціонерним товариством "Криворіжаглобуд" (покупець) укладено договір поставки № 71 (надалі - договір) із протоколом розбіжностей, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку і строки, встановлені договором або додатковими домовленостями, передати у власність покупця товар в певній кількості, відповідної якості і за погодженою ціною, а останній прийняти товар і та сплатити його вартість на умовах, визначених у даному договорі або додатках до нього (п. 1.1. договору).

За умовами п. 8.1. договору даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє по 31 грудня 2016 року, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання.

Предметом поставки за цим договором можуть бути (але не виключно): паливо-мастильні матеріали (далі - ПММ): дизельне паливо, бензини марок А-92, А-95, оливи, мастила тощо; бетон та вироби з бетону та залізобетону, сипучі будівельні матеріали (пісок, щебінь, цемент, керамзит, відсів. тощо) (п. 1.2. договору).

Номенклатура товару, що поставляється, ціна, обумовлюються сторонами або в цьому договорі або в додатках до цього договору, або у видаткових накладних, які прирівнюються сторонами до специфікації в розумінні вимог Господарського кодексу України (п. 1.3. договору).

Загальна вартість договору складається із загальної вартості поставленого товару в період дії договору (п. 1.4. договору).

Постачальник може здійснювати поставку товару на умовах: СРТ - склад покупця; ЕХW - франко-склад постачальника, відповідно до Інкотермс (в редакції 2010 року) (п. 2.1. договору).

Постачальник здійснює поставку товару у строк не більше ніж три дні з дня оплати товару покупцем (п. 2.2. договору).

Постачальник здійснює поставку товару на інших умовах та в іншому порядку, якщо такі умови були додатково узгоджені сторонами (п. 2.3. договору).

Право власності на товар і ризик випадкового його ушкодження (псування) переходить від постачальника до покупця з моменту підписання видаткової накладної на товари (товаротранспортної накладної або акту прийому-передачі). Дата одержання товару покупцем зазначається в видатковій накладній (товаротранспортній накладній або в акті прийому-передачі) (п. 2.4. договору).

Поставка товару покупцеві здійснюється при наданні представником покупця довіреності на отримання належної кількості товару та документу, що посвідчує уповноважену особу покупця в місці поставки. узгодженому сторонами (п. 2.6. договору).

Вартість товару встановлюється в національній валюті України (п. 3.1. договору).

Покупець здійснює оплату у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника на умовах 100% попередньої оплати за товар (п. 3.2. договору).

Умови оплати конкретної партії товару можуть бути окремо узгоджені укладеним сторонами додатком до цього договору. При цьому такі змінені умови будуть діяти лише на оплату товару в рамках цієї додаткової домовленості (п. 3.3. договору).

Відповідно до умов п. 3.3 договору сторони уклали додаткову угоду № 3 від 03.06.2016р., якою, зокрема, узгодили доповнити договір специфікацією № 4 від 03.06.2016р. на суму 690 311 грн. 96 коп. із умовами оплати: відстрочення платежу на 10 календарних днів з моменту поставки продукції та строками поставки: червень 2016р. (а.с. 152).

Відповідно до п. 5.1. договору товар вважається переданий постачальником і прийнятий покупцем: по якості - відповідно до технічних умов та інших нормативно-технічних актів (паспорт, сертифікат заводу-виробника) (п. 5.1.1. договору); по кількості - відповідно до видаткових накладних (товарно-транспортних накладних та або акт приймання-передачі) на товар, у відповідності з обраним базисом поставки товару (п. 5.1.2. договору).

На виконання умов договору позивач у період з 24.06.2016р. по 26.07.2016р. передав, а відповідач прийняв у власність товар на загальну суму 290 626 грн. 14 коп., що підтверджується видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, які наявні в матеріалах справи (а.с. 18-32, 71-85).

Відповідач в порушення приписів договору та додаткової угоди № 3 від 03.06.2016р. свої зобов'язання по повній та своєчасній оплаті здійснив частково, оплативши на користь позивача товар за спірними поставками на загальну суму 6 911 грн. 79 коп., у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 283 714 грн. 35 коп. Проте, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 283 264 грн. 35 коп.

За умовами п. 6.1. договору, у випадку прострочення оплати товару покупець зобов'язаний сплатити постачальникові пеню в розмірі 0,5% від неоплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення..

За розрахунком позивача підлягає стягненню з відповідача пеня за загальний період з 05.07.2016р. по 26.01.2017р., розрахована за кожною накладною окремо, у загальному розмірі 42 193 грн. 94 коп.

Із посиланням на положення ст. 625 Цивільного кодексу України, позивач нарахував додатково до суми основного боргу та вимагає стягнути з відповідача 3% річних в сумі 5 364 грн. 11 коп. за загальний період з 05.07.2016р. по 28.02.2017р. та інфляційні втрати у розмірі 23 394 грн. 10 коп. за загальний період з липня 2016р. по січень 2017р.

Заборгованість відповідача підтверджується: договором з додатками, копіями видаткових накладних, товарно-транспортних накладних, рахунками, що виставлені до оплати позивачем, двостороннім актом звірки взаєморозрахунків від 11.11.2016р. № 218, обґрунтованим розрахунком суми позову тощо.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем сторонами до матеріалів справи не надано.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникли між сторонами у справі на підставі договору поставки є господарськими зобов'язаннями, тому, згідно положень ст.ст. 4, 173-175 і ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до цих відносин мають застосовуватися відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей передбачених Господарським кодексом України.

У відповідності до ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п. 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

За вказаних підстав, строк оплати поставленого позивачем товару за накладними №№ 4, 7, 16, 19 є таким, що настав 01.07.2016р., за накладними №119 від 06.07.2016р., № 225 від 11.07.2016р., № 587 від 26.07.2016р. - 06.07.2016р., 11.07.2016р. та 26.07.2016р. відповідно.

З урахуванням строків, встановлених п. 2 додаткової угоди № 3 від 03.06.2016р. до договору строк оплати поставленого позивачем у червні 2016р. товару є таким, що настав:

- за накладними № № 582, 584 від 24.06.2017р. - 04.07.2016р.;

- за накладною № 634 від 29.06.2016р. - 09.07.2016р.;

- за накладними № № 664, 665, 669, 679, 680 від 30.06.2016р. - 10.07.2016р.

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обов'язковим до виконання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов'язання.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

У відповідності до норм ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно із п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Відповідно до положень ч. 6 ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, судом встановлено, що до стягнення з відповідача підлягає пеня у загальному розмірі 41 917 грн. 36 коп. В решті позовних вимог в цій частині слід відмовити.

Згідно п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13р. № 14, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Позивачем при розрахунку інфляційних втрат не враховані вищенаведені приписи та виконано розрахунок з урахуванням індексу інфляції, визначеного у місяці, в якому платіж мав бути здійснений, а не у наступному.

Проте, перевіряючи наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат та 3% річних судом встановлено, що розмір вказаних нарахувань є більшим, ніж заявлено позивачем. Разом з тим, суд позбавлений права збільшувати розмір позовних вимог. Пред'явлення вимог в меншому розмірі є правом позивача. Враховуючи викладене, суд розглядає вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат в заявленому позивачем розмірі.

За нормами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За встановлених обставин, відповідач неналежним чином виконав свої договірні зобов'язання, чим порушив умови укладеного із позивачем договору поставки та вищевказані приписи діючого законодавства, тому позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 283 264 грн. 35 коп. основного боргу, 5 364 грн. 11 коп. 3% річних, 23 394 грн. 10 коп. інфляційних втрат та 41 917 грн. 36 коп. пені - є обґрунтованими і підлягають задоволенню. В решті позову слід відмовити.

Водночас, суд не вбачає підстав для задоволення заяви відповідача про розстрочку та відстрочку виконання рішення суду, а також зменшення нарахованих позивачем штрафних санкцій на 80% з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання; відстрочити або розстрочити його виконання. Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зменшення розміру неустойки, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів"). Отже, розстрочка чи відстрочка виконання рішення суду можливі у виняткових випадках у разі наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

На підтвердження тяжкого фінансового становища Приватним акціонерним товариством "Криворіжаглобуд" подано до господарського суду рішення про опис майна у податкову заставу від 28.02.2017р., звіт про фінансові результати за 2016 рік та баланс (звіт про фінансовий стан) станом на 31.12.2016р.

Вказаними документами підтверджується, що підприємство відповідача за результатами господарської діяльності у 2016 році є збитковим, але продовжує господарську діяльність; наявна дебіторська заборгованість на суму 35 161 000 грн. 00 коп.

Проте, господарський суд зазначає, що сторони знаходяться в однаковій економічній ситуації та повинні розраховуватись за своїми зобов'язаннями, в тому числі й сплачуючи штрафні санкції за прострочення виконання своїх зобов'язань.

Щодо дебіторської заборгованості у вказаній вище сумі, господарський суд зауважує, що наявність такої заборгованості свідчить лише про неналежну претензійно-позовну роботу.

Також, при розгляді заяви суд враховує положення міжнародного договору, а саме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що передбачає право на справедливий суд. Під терміном справедливий судовий розгляд розуміється у тому числі забезпечення реального виконання рішення, на що Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу держав - членів Ради Європи. Обов'язок забезпечення механізмів реалізації права на справедливий суд покладено на держави-учасниці Конвенції.

Відповідно до частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що підлягають оплаті за поставлений товар. Невиконанням обов'язку щодо оплати продукції відповідач порушує права позивача, безпідставно не перераховуючи кошти (вартість товару) у власність позивача.

Зменшення пені та розстрочення й відстрочення виконання рішення у даному випадку буде явним порушенням права власності позивача у розумінні Європейського Суду з прав людини в аспекті частини 1 статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, одночасне надання розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не передбачене чинним законодавством.

За вказаних обставин, заява Приватного акціонерного товариства "Криворіжаглобуд" задоволенню не підлягає.

Відповідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати позивача по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Щодо витрат позивача на адвокатські послуги у розмірі 12 000 грн. 00 коп., які позивач просить покласти на відповідача, суд зазначає наступне.

Статтею 44 ГПК України передбачено, що до складу судових витрат входить оплата послуг адвоката. В контексті цієї норми судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Відповідно до ч. 3 ст. 48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру". Дія вказаного закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.

Пунктом 6.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

На підтвердження понесення зазначених витрат позивачем до матеріалів справи надані договір про надання правової (юридичної) допомоги від 15.10.2012р. № 15-10/01, укладеного із адвокатським об'єднанням «ОСОБА_3, ОСОБА_2 та Партнери», додаткові угоди до вказаного договору від 01.11.2016р. № 07, від 01.12.2016р. № 11, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 10.08.2015р. ДП № 2958, ордер від 18.10.2016р. ДП № 49/000047, платіжне доручення № 3309 від 16.12.2016р. тощо.

Водночас, відповідно до п. 5.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що стягненню з відповідача підлягають витрати позивача на адвокатські послуги в розмірі 6 000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 75, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Криворіжаглобуд" (50026, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, пр. Південний, буд. 1-А, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 283 264 грн. 35 коп. (двісті вісімдесят три тисячі двісті шістдесят чотири грн. 35 коп.) основного боргу, 23 394 грн. 10 коп. (двадцять три тисячі триста дев'яносто чотири грн. 10 коп.) інфляційних втрат, 5 364 грн. 11 коп. (п'ять тисяч триста шістдесят чотири грн.. 11 коп.) 3% річних, 41 917 грн. 36 коп. (сорок одну тисячу дев'ятсот сімнадцять грн. 36 коп.) пені, 5 309 грн. 10 коп. (п'ять тисяч триста дев'ять грн. 10 коп.) витрат по сплаті судового збору, 6 000 грн. 00 коп. (шість тисяч грн.. 00 коп.) витрат на послуги адвоката.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

В задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Криворіжаглобуд" про розстрочку та відстрочку виконання рішення суду відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання.

Суддя І.А. Рудь

Повне рішення складено 24.03.2017