ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року Справа № 923/1379/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Сулімовської М.Б., при секретарі Мальцевій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Херсонської міської ради

до відповідача: Фізичної особи- підприємця ОСОБА_3, м.Херсон

про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасових споруд

за участю представників сторін:

від позивача: Фокін А.А. (посвідчення № 529 від 02.11.2016р.), спеціаліст, довіреність № 9-1546-9/21 від 27.12.2016р.

від відповідача: не з'явився

Позивач Херсонська міська рада звернувся до суду із позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Херсон про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди (кіоску), що розташована за адресою м.Херсон, АДРЕСА_1.

Ухвалою від 21.12.2016р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 17.01.2017р., зобов'язано сторони надати додаткові докази.

Ухвалою від 17.01.2017р. у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача розгляд справи відкладено на 09.02.2017р., зобов'язано позивача надати докази вручення (направлення) відповідачеві акту від 04.10.2016р. №332; відомості про стан виконання відповідачем приписів акту від 04.10.2016р. №332; пояснення, обґрунтовані належними доказами, - на підставі яких даних Позивачу стало відомо, що спірна тимчасова споруда встановлена та належить саме Відповідачу (як фізичній особі-підприємцю), коли встановлена тимчасова споруда; відповідача - відзив на позов з документальним обґрунтуванням викладеної в ньому позиції, копії реєстраційних документів.

Ухвалою від 09.02.2017р. розгляд справи відкладено на 16.02.2017р., повторно зобов'язано сторони надати витребувані судом докази.

В судовому засіданні представник Херсонської міської ради звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за межами встановленого ст.69 ГПК України строку з огляду на те, що Херсонською міською радою здійснено запит до Головного управління Національної поліції України у Херсонській області щодо надання відомостей про результати розгляду заяви за фактом самовільного встановлення відповідачем тимчасової споруди, але станом на час розгляду справи відповіді не отримано. Представник позивача зазначив, що відповідь ГУ Нацполіції про результати розгляду звернення Херсонської міської ради має суттєве значення при розгляді даної справи, а тому просив відкласти розгляд справи для надання можливості надати суду додаткові пояснення по суті заявлених вимог та докази на їх обґрунтування.

Ухвалою суду від 16.02.2017р. задоволено клопотання позивача, ухвалено про розгляд справи у розумні строки з урахуванням приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Європейської конвенції з прав людини), розгляд справи відкладено на 02.03.2017р. та повторно зобов'язано сторони надати додаткові докази.

Ухвалою від 02.03.2017р. за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 15.03.2017р., а ухвалою від 15.03.2017р. - на 28.03.2017р.

Представник позивача в судове засідання з'явився.

Відповідач в судове засідання не з'явився, вимог ухвал суду не виконав.

Ухвали господарського суду від 21.12.2017р., 17.01.2017р., 09.02.2017р., направлені відповідачеві за адресою, вказаною в позовній заяві та відомості щодо якої містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, повернулись до матеріалів справи з відміткою поштового відділення за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до п.3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відтак, суд виконав умови Господарського процесуального кодексу України щодо належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи. Зважаючи на наведене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та його відзиву на позов, в порядку статті 75 ГПК України, за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просить його задовольнити. Зазначив, що станом на час розгляду справи відповіді від Головного управління Національної поліції України у Херсонській області щодо надання відомостей про результати розгляду заяви за фактом самовільного встановлення відповідачем тимчасової споруди не надійшло, а тому просить розглядати справу за наявними в ній доказами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд, -

в с т а н о в и в:

Згідно зі ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосфера, повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу України права власника здійснюють органи державної влади.

За приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 Земельного кодексу України унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, вказані в ст.126 ЗК України, зокрема, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, право постійного користування земельною ділянкою державним актом на право постійного користування, а право оренди земельної ділянки - договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі ст.212 Земельного кодексу України самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають повернення власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до підпункту 3.1 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин", відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

У вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарський суд враховує, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільне її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Згідно ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Окрім цього, Земельний кодекс України становить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

За приписами ст.60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" землі комунальної власності є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування. Право комунальної власності територіальних громад, сіл, селищ, міст, районі в у містах визначається як право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд у своїх інтересах майном, що належить їй безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Пунктом 5 ст.16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

За частинами 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Також згідно із частиною 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні " акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах своїх повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Пункт 4 ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначає, що розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Так, відповідний порядок визначається Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства №244 від 21.10.2011р.

За умовами п.2.1 Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Згідно п.2.2 Порядку замовник, який має намір встановити тимчасову споруду звертається до відповідного виконавчого органу ради із відповідною заявою у довільній формі про можливість встановлення тимчасової споруди.

Відповідно до п.п.2.17., 2.18 строк дії паспорта прив'язки визначається органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради або районної державної адміністрації відповідно до генерального плану, плану зонування та детального плану територій та з урахуванням строків реалізації їх положень.

Продовження строку дії паспорта прив'язки здійснюється за заявою замовника, шляхом зазначення нової дати, підпису та печатки у паспорті прив'язки органом з питань містобудування та архітектури виконавчого органу відповідної ради, районної державної адміністрації.

Згідно п.п.2.30, 2.31 у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення тимчасової споруди така тимчасова споруда підлягає демонтажу.

Розміщення тимчасової споруди самовільно забороняється.

Суд зазначає, що позов - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, звернена через суд або інший орган цивільної юрисдикції про захист порушеного, оспореного чи невизнаного права або інтересу, який здійснюється у певній, визначеній законом, процесуальній формі.

Предмет позову - це частина позову, яка складає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги і докази, що стверджують позов.

Як вбачається з позовної заяви, Херсонська міська рада просить суд зобов'язати суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу тимчасової споруди (кіоску), що розташована за адресою: м.Херсон, АДРЕСА_1.

Отже, предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога, спрямована (пред'явлена) до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про зобов'язання звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу тимчасової споруди (кіоску), що розташована за адресою: м.Херсон, АДРЕСА_1.

Як на підставу позовних вимог Херсонська міська рада посилається на ст.ст. 373, 391 ЦК України, ст.ст. 152, 212 Земельного кодексу України, положення Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку будівництва та житлово-комунального господарства України №244 від 21.10.2011р.

Таким чином, необхідною умовою для задоволення позовних вимог про демонтаж самочинно встановленої тимчасової споруди є встановлення: ознак самочинності встановленої тимчасової споруди (відсутність правових підстав для її встановлення, зокрема відсутність необхідної дозвільної документації); факт приналежності вказаної тимчасової споруди особі, до якої спрямовано вказану правову вимогу про демонтаж.

Судом встановлено, що на підтвердження позовних вимог Херсонська міська рада посилається на наступне.

04.10.2016р. відповідальними працівниками Інспекції з контролю за благоустроєм та санітарним станом м.Херсона Херсонської міської ради складено Акт №322 (а.с.9), відповідно до якого за результатами обстеження встановлено порушення п.2.3.3.7 Правил благоустрою території, забезпечення чистоти і порядку міста Херсона, а саме, мовою оригіналу: "по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_3 розмістив кіоск в якому здійснюється продаж тютюнових виробів без дозвільних документів".

З метою усунення наведених правопорушень комісія зобов'язала відповідача в термін до 10.10.2016р. надати дозвільні документи на розміщення тимчасової споруди до Інспекції з контролю за благоустроєм та санітарним станом м.Херсона. У разі відсутності довільних документів демонтувати ТС самостійно.

На Акті обстеження міститься відмітка "Для передачі керівнику. ОСОБА_5 (підпис)".

Так рішенням Херсонської міської ради від 31.05.2011р. №221 (а.с.20) було встановлено Правила благоустрою території, забезпечення чистоти і порядку в м.Херсоні (а.с.21-42).

Відповідно до п.2.3.3.7 наведених Правил, посадові особи та особи, що використовують або є власниками МАФ, зобов'язані розміщувати елементи благоустрою тільки на підставі проектно-дозвільної документації, інших дозволів. За умовами п.1.1 Правил елементами благоустрою, крім іншого, є малі архітектурні форми.

До матеріалів справи позивачем надано копію листа Департаменту містобудування та землекористування Херсонської міської ради від 15.11.2016р. №02-36-133 (а.с.11) з якого слідує, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить до земель комунальної власності міста. Рішень щодо відведення фізичним особам-підприємцям ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у власність або в користування вказаної земельної ділянки Херсонською міською радою не приймалося, договір оренди земельної ділянки не укладався. Управлінням містобудування та архітектури департаменту містобудування та землекористування міської ради не оформлялися ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_6 паспорти прив'язок ТС по АДРЕСА_1.

В матеріалах справи відсутні докази того, що на спірну тимчасову споруду, розміщену за адресою АДРЕСА_1 в м.Херсоні, видавався паспорт прив'язки або укладався договір оренди зазначеної земельної ділянки, отже ця споруда є самовільно встановленою.

Ухвалами від 17.11.2017р., 09.02.2017р., 16.02.2017р., 02.03.2017р. та 15.03.2017р. господарський суд зобов'язував позивача надати докази вручення (направлення) відповідачеві Акту від 04.10.2016р. №322, відомості про стан виконання відповідачем приписів Акту від 04.10.2016р., пояснення, обґрунтовані належними доказами, - на підставі яких даних позивачу стало відомо, що спірна тимчасова споруда встановлена та належить саме відповідачу (як фізичній особі-підприємцю), коли встановлена тимчасова споруда.

Як пояснив представник Херсонської міської ради, Акт обстеження від 04.10.2016р. №332 відповідачу не направлявся, а був вручений гр.ОСОБА_5 для передачі власнику тимчасової споруди, про що міститься відповідна відмітка на самому Акті.

У зв'язку з чим суд, дослідивши вищенаведений Акт, зазначає, що останній складено та підписано без власника тимчасової споруди, Акт не відображає особу (ОСОБА_5.), якій його передано для подальшого вручення відповідачу, оскільки відсутній документ, яким визначено повноваження по представництву відповідача.

Крім цього, 07.02.2017р. Херсонська міська рада звернулась листом №03.1-10/1/93 (а.с.70) до начальника Головного управління Національної поліції України в Херсонській області в якому зазначено, що юридичний відділ Херсонської міської ради звернувся до Господарського суду Херсонської області із позовом про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу тимчасової споруди (справа №923/1379/16). Для підтвердження позовних вимог до порушника виконавчий орган Херсонської міської ради - Інспекція з контролю за благоустроєм та санітарним станом міста Херсона Херсонської міської ради подала заяву до Головного управління Національної поліції в Херсонській області №18191-ЄО для вжиття заходів реагування в межах повноважень, передбачених Законом України "Про Національну поліцію". Працівниками Інспекції було складено акт за результатами обстеження, де встановлено, що тимчасова споруда знаходиться на земельній ділянці територіальної громади м.Херсона без правовстановлюючих документів на земельну ділянку та без дозвільних документів на розміщення тимчасової споруди. Для з'ясування особи, яка встановила тимчасову споруду, подано вищевказану заяву до Головного управління Національної поліції в Херсонській області.

У зв'язку з чим Херсонська міська рада, крім іншого, з метою виконання вимог господарського суду просила в разі встановлення особи, яка встановила тимчасову споруду по АДРЕСА_1, кіоск, в якому здійснюється продаж тютюнових виробів, надати П.І.Б. та адресу реєстрації місця проживання.

З наведеного листа слідує, що самому позивачу не відомо, кому саме належить спірна тимчасова споруда.

Також в матеріалах справи мітиться лист Інспекції з контролю за благоустроєм та санітарним станом м.Херсона від 26.01.2017р. №52 (а.с.71 - зворот), адресований в.о. заступника міського голови, начальнику юридичного відділу, з якого слідує, мовою оригіналу, що "спеціалістами Інспекції здійснено перевірку тимчасової споруди (тютюнові вироби) за адресою АДРЕСА_1. В ході перевірки встановлено, що безпосередньо у працівників торгівельного кіоску з продажу (тютюнових виробів) відсутні дозвільні документи на розміщення цієї тимчасової споруди, що є порушенням пункту 2.3.3.7 "Правил благоустрою території, забезпечення чистоти і порядку м.Херсона". Крім того, при проведенні бесіди з продавцем кіоску з'ясовано, що вищевказаний об'єкт належить ФОП ОСОБА_3 За результатами перевірки відповідно до пунктів 2.3.3.7, 2.6.5, 9.3 Правил складено акт від 04.10.2016р. №332 з відміткою про вручення щодо усунення виявлених під час проведення перевірки порушень вимог законодавства у сфері забезпечення благоустрою та чистоти і порядку в м.Херсоні".

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносяться обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких ґрунтуються його заперечення проти позову.

В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів - підстав позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову. Позовні вимоги повинні бути доведені і не можуть базуватись на припущеннях.

Пунктом 4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" передбачено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Окремо слід зауважити, що сторони спору є рівними у своїх правах та охоронюваних законом інтересах.

Як вже зазначалось, предметом позову в даній справі є матеріально-правова вимога, спрямована (пред'явлена) до суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 про зобов'язання звільнити земельну ділянку шляхом демонтажу тимчасової споруди (кіоску), що розташована за адресою: м.Херсон, АДРЕСА_1.

Разом з тим, позивачем не доведено, що власником спірної тимчасової споруди є саме визначена Херсонською міською радою у якості відповідача Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 до якого спрямовано (пред'явлено) вказану правову вимогу про демонтаж, оскільки відомості щодо його особи отримано позивачем лише з "бесіди з продавцем кіоску".

Отже твердження позивача щодо особи - власника тимчасової споруди ґрунтуються на припущеннях, які не можуть бути оцінені господарським судом як належні докази.

Крім цього, факт звернення Херсонської міської ради до Головного управління Національної поліції України в Херсонській області для встановлення особи, що розмістила спірну тимчасову споруду, свідчить про відсутність у позивача достовірних та підтверджених належними доказами відомостей про власника тимчасової споруди.

Також позивачем в обґрунтування своїх вимог надано до матеріалів справи ксерокопію фотографії (а.с.10), на якій зображено тимчасові споруди (торгівельні ларьки) та торгівельне обладнання (холодильники).

Однак, остання не може бути прийнята судом в якості належних доказів в підтвердження доводів позивача, оскільки згідно даної фотографії неможливо ідентифікувати об'єкти, які на них зафіксовані, встановити їх власника, місце розташування, встановити час проведення фотозйомки, що унеможливлює встановлення достовірності того, що зафіксовані на фотографіях об'єкти стосуються предмету спору.

За наведених обставин, враховуючи, що позивачем не доведено, що спірна тимчасова споруда належить відповідачу Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 та є підставою для виникнення у відповідача обов'язку по демонтажу даної спірної тимчасової споруди, розміщеної на АДРЕСА_1, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У зв'язку із відмовою у задоволенні позову судові витрати, в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити

Повний текст рішення суду оформлено і підписано

відповідно до вимог ст.84 ГПК України - 03.04.2017р.

Суддя М.Б. Сулімовська