ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.03.2017 Справа № 904/111/17

За позовом Павлоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до В-1: Державного навчального закладу "Професійно-технічне училище № 81", с. Юр'ївка Дніпропетровської області

В-2: Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Агросфера", с. Юр'ївка Дніпропетровської області

про визнання недійсним договору та зобов'язання звільнити земельну ділянку

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Бойчук Ю.С.

Представники:

від прокуратури: Мамаєва Є.М., посвідчення № 044065, видане 07.09.2016р.

від позивача: не з'явився

від відповідача-1: Керечанин Є.В., представник за довіреністю № б/н від 07.02.2017р.

від відповідача-2: Буряк І.О., представник за наказом №5 від 31.03.2014р.

СУТЬ СПОРУ:

Ухвалою господарського суду від 05.01.2017 року порушено провадження у справі №904/111/17 за позовом Павлоградської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України (далі - позивач) до Державного навчального закладу "Професійно-технічне училище № 81" (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Агросфера" (далі - відповідач-2) про:

- визнання недійсним договору про надання послуг № 1 від 08.05.2015 року, укладеного між Державним навчальним закладом "Професійно-технічне училище № 81" та Товариством з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Агросфера", та додаткової угоди до нього від 21.10.2015, яка є невід'ємною частиною цього договору;

- зобов'язання Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства "Агросфера" звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності площею 257,20 га.

Справу призначено до розгляду на 16.02.2017.

Ухвалою господарського суду від 16.02.2017 року продовжено строк розгляду спору до 21.03.2017 року включно; розгляд справи відкладено на 16.03.2017.

Ухвалою господарського суду від 16.03.2017 року відкладено судове засідання на 21.03.2017.

21.03.2017 прокурор у судовому засіданні наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В свою чергу, повноважні представники відповідача-1 та відповідача-2 заявлені позовні вимоги не визнали, просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні 21.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення прокурора та повноважних представників відповідачів, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідач-1 підпорядкований Міністерству освіти і науки України та є державним професійно-технічним навчальним закладом другого атестаційного рівня, що забезпечує реалізацію права громадян на здобуття професійно-технічної та повної загальної середньої освіти.

Розпорядження державним майном - земельними ділянками, що надані Відповідачу-1 на праві постійного користування, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про професійно-технічну освіту», відноситься до компетенції Міністерства освіти і науки України як органу виконавчої влади, якому підпорядкований Відповідач-1.

08.05.2015 року між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 було укладено договір надання послуг № 1 (далі - Договір), відповідно до умов якого п. 1.1. якого, Відповідач-2 зобов'язується за завданням Відповідача-1 надати послугу з обробітку земельної ділянки сільськогосподарського призначення загальною площею 257,20 га, яка перебуває у постійному користуванні Відповідача-1 згідно державного акту на право постійного користування землею від 21.11.1996 № 33, виданого Жемчужненською сільською радою народних депутатів Юр'ївського району Дніпропетровської області, в обсязі та умовах визначених цим Договором.

За приписами п. 1.2. Договору, метою Договору є отримання Відповідачем-1 плодів сільськогосподарської продукції, а також забезпечення отримання практичних навичок роботи учнів училища згідно додатку № 2 на сучасній сільськогосподарській техніці та оволодіння ними інноваційними технологіями.

Як зазначено у п. 2.1. Договору, для досягнення мети Договору Відповідач-1 зобов'язаний надати Відповідачу-2 доступ до зазначеної земельної ділянки, а Відповідач-2 зобов'язаний залучити техніку, що передбачається додатком № 1, та власну або залучену ним на законних підставах найману працю, професійні знання, посівний матеріал та інші витрати, а також надавати учням училища можливість проходити виробничу практику на сучасній техніці.

Відповідно до п. 4.1. Договору, цей Договір діє з моменту його укладання до 30.11.2019 року.

21.10.2015 року між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 було укладено Додаткову угоду про внесення змін до договору про надання послуг № 1 від 08.05.2015 року, відповідно до приписів п. 3.1. якої послуги з обробітку земельної ділянки сільськогосподарського призначення надаються Відповідачем-2 безоплатно. Отримані плоди сільськогосподарської продукції в частині, що не перевищує 30% передаються Відповідачу-1 (п. 3.2.). Отримані плоди сільськогосподарської продукції в частині, що не перевищує 70% передаються Відповідачу-2 в якості відшкодування витрат за посівний матеріал, паливо та інших витрат понесених в результаті залучення техніки та найманої праці (.п. 3.3.). Фактична передача Відповідачу-2 в якості відшкодування витрат за цим Договором плодів сільськогосподарської продукції здійснюється за актом прийому-передачі, який складається представниками сторін (п. 3.5.)

Вищезазначений Договір та Додаткова угода до нього посвідчені державним нотаріусом Юр"ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Пасевіним А.О. та зареєстровані в реєстрі.

Позов вмотивовано тим, що в межах оспорюваного договору використовується земельна ділянка і нібито таке використання здійснюється з порушенням вимог законодавства:

- шляхом укладення удаваного правочину з метою приховання орендних відносин;

- умови договору не відповідають вимогам земельного законодавства, що регулює орендні відносини;

- розпорядження вказаною земельною ділянкою здійснено не уповноваженим суб'єктом;

- використання земельної ділянки здійснюється з порушенням її цільового призначення для даної категорії земель;

- земельна ділянка неправомірно вибула із користування державного навчального закладу.

У зв'язку з наведеним Прокурор та Позивач, посилаючись на наявність ознак, визначених частинами 1, 2, 5 статті 203 ЦК України ст. 215 ЦК України, просять суд визнати недійсним договір про надання послуг № 1 від 08.05.2015 року, укладений між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, та додаткової угоди до нього від 21.10.2015, яка є невід'ємною частиною цього договору; зобов'язати Відповідача-2 звільнити займану ним земельну ділянку державної форми власності площею 257,20 га.

Відповідач-1 та Відповідач-2 вважають заявлені позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Щодо безпідставності тверджень стосовно укладення удаваного правочину з метою приховання орендних відносин.

Посилаючись на ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. 235 Цивільного кодексу України Відповідачі вказують про те, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені в правочині. При цьому, підлягає доведенню те, що правочин укладений з метою приховати інший правочин і який правочин насправді укладений. При цьому, досліджуючи загальну мету договору, слід з'ясувати чи не було досягнуто сторонами згоди щодо всіх істотних умов такого договору, який прикриває юридично оформлений договір.

Відповідачі зауважують, що на відміну від договору про надання послуг, договір оренди передбачає перехід предмета оренди в користування орендаря, у якого виникає зустрічне зобов'язання сплачувати орендну плату за користування ним. Разом з тим, спірний договір не передбачає передачу земельної ділянки в користування Відповідачу-2, що не позбавляє права користування земельними ділянками постійного землекористувача (Відповідача-1), та не надає прав користувача чи орендаря Відповідачу-2 та не передбачає сплати орендної плати. Умови спірного договору та дії Відповідача-1 та Відповідача-2 на його виконання свідчать про укладення саме договору про надання послуг. За приписами п.1.2. спірного договору, метою договору є отримання Відповідачем-1 плодів сільськогосподарської продукції, а також забезпечення отримання практичних навичок роботи учнів училища згідно додатку № 2 на сучасній сільськогосподарській техніці та оволодіння інноваційними технологіями. Тобто, предметом спірного договору є надання послуг, які необхідні Відповідачу-1 для реалізації його статутної діяльності, що визначені в п.п. ж, з, і, й п. 1.3, п. 1.4, п. 01.11.0, п. 51.21.0, п. 1.6 Статуту.

Враховуючи приписи ст.ст. 626, 628, 903, 904 ЦК України Відповідачі вказують про те, що господарчі суб'єкти різних форм власності не позбавлені права укласти договір про надання послуг. Також аналіз вказаних норм свідчить про те, що спірний договір є договором про дання послуг.

Відповідачі вважають, що неправильним та помилковим є доводи Прокурора та Позивача про те, що:

- спірний договір є фактично договором оренди земельної ділянки, оскільки на аркуші 9 позовної заяви зазначено про те, що спірний договір не містить всіх істотних умов передбачених Законом про оренду землі, зокрема нормативно грошова оцінка землі не проводилась, кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно, відновлення меж земельної ділянки не проводилось, межові знаки не встановлювались, відповідний акт приймання передачі не складався. З огляду на вищевикладені обставини, які визнаються позивачем в оспорюваному договорі взагалі не вбачається ознак договору оренди землі;

- Відповідач-1 фактично усунувся від виробничо-навчальних цілей по вирощуванню сільгосппродукції та на підставі спірного договору передав земельну ділянку, яка перебуває в його постійному користуванні у користування Відповідачу-2, оскільки саме отримання навичок роботи учнів на сучасній сільськогосподарській техніці та оволодіння інноваційними технологіями і є основним статутним завданням Відповідача-1 і з цією метою було укладено спірний договір, без укладення якого належним чином реалізовувати вказану діяльність останній не мав можливості. Тому, залучення послуг обумовлених у спірному договорі, є підтвердженням діяльності Відповідача-1, спрямованої на досягнення виробничо-навчальних цілей по вирощуванню сільськогосподарських культур. Відповідач-1 свої права по користуванню земельною ділянкою Відповідачу-2 не передавав. Відповідач-1 самостійно господарює на землі, використовуючи послуги Відповідача-2, є власником отриманої сільськогосподарської продукції та розпоряджається нею на власний розсуд, в тому числі на відшкодування витрат за отримані послуги. Спірним договором не обмежується права Відповідача-1 у використовуванні у встановленому порядку для власних потреб наявних на земельній ділянці загальнопоширених корисних копалин, торфів, лісів, водних об'єктів, а також інших корисних властивостей землі та не обмежується у праві на відшкодування збитків у випадках, передбачених законом.

Таким чином, Відповідачі вказують про те, що умови спірного договору є елементами договору про надання послуг, а не договору оренди, жодна його умова не змінює правової природи договору про надання послуг. Спірний договір укладений з дотриманням положень цивільного законодавства, відповідає дійсній волі сторін та спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним. Дії сторін по виконанню спірного договору свідчать про те, що їх наміри відповідають меті договору про надання послуг. Абсолютно відсутні факти спрямованості волі сторін на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, між сторонами не наставали інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені спірним договором, а, відтак, відсутні правові підстави для визнання його недійсним як такого, що вчинений з порушенням чинного законодавства.

Щодо безпідставності тверджень стосовно не відповідності умов договору, вимогам земельного законодавства, що регулює орендні відносини.

Спірний договір не є договором оренди, а за своєю природою та предметом є договором про надання послуг з обробітку земельної ділянки, укладений між Відповідачем-1, який є користувачем земельної ділянки та Відповідачем-2. В межах даного договору земельна ділянка обробляється Відповідачем-1 шляхом залучення послуг Відповідача-2 із дотриманням встановлених вимог обробітку землі.

Посилаючись на норми ст.ст. 5, 95 Земельного кодексу України, Відповідачі вказують про те, що землекористувачі мають право на самостійне господарювання на земельній ділянці, в тому числі шляхом отримання послуг для реалізації такої діяльності. Таким чином, будь-яких порушень земельного законодавства з боку Відповідача-1 та Відповідача-2 при укладенні та реалізації спірного договору не має.

Щодо безпідставності тверджень стосовно здійснення розпорядження вказаною земельною ділянкою не уповноваженим суб'єктом.

Починаючи з 2013 року склалась критична ситуація з фінансуванням Відповідача-1, що призвело до неможливості здійснення останнім статутної діяльності та надання належного рівня освітньої послуги учням та слухачам згідно затверджених вимог та стандартів. Завдяки спільним зусиллям Відповідача-1, Департаменту освіти і науки Дніпропетровської ОДА та Міністерства освіти і науки України було знайдено вихід із даної ситуації шляхом залучення техніки та найманої праці для обробітку земельної ділянки яка знаходиться в постійному користуванні Відповідача-1.

Листом Міністерства освіти і науки України за № 1/11-4602 від 01.04.2015 року погоджено можливість укладення договору з надання послуг між Відповідачем-1 та Відповідачем-2.

Відповідачі звертають увагу суду на те, що результатом укладення спірного договору є те, що Відповідач-1 на даний час забезпечений фінансовою та матеріально-технічною можливістю здійснювати статутну діяльність у сфері освітніх послуг належного рівня. Крім того, в результаті укладення спірного договору значно покращились показники виду діяльності Відповідача-1 у сфері вирощування зернових культур, соняшника та кукурудзи.

Таким чином, Відповідачем-1 з метою забезпечення реалізації конституційного права громадян на професійно-технічну освіту належного рівня, на виконання вимог передбачених статтями 22, 24 Закону України «Про професійно-технічну освіту» та п.п. ж, з, і, й п. 1.3, п.1.4, п. 01.11.0, п. 51.21.0, п. 1.6 Статуту, було укладено спірний договір з Відповідачем-2.

Відповідачі звертають увагу суду, що Міністерством освіти і науки України в особі Комісії з майнових питань підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління МОН України (протокол № 10 від 30.03.2015) погоджено укладення спірного договору та віднесено його підписання до повноважень керівника (директора) Відповідача-1.

Таким чином, спірний договір підписаний в межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством України, а також в інтересах Відповідача-1, держави та суспільства.

Відповідачі вважають, що безпідставним та необґрунтованим є доводи Прокурора та Позивача про відсутність повноважень Відповідача-1 на укладення спірного договору з посиланням на Закон України "Про управління об'єктам державної власності" та Постанову Кабінету Міністрів України № 296 від 11.04.2012. Сфера дії вказаних актів не поширюється на правовідносини, що випливають зі спірного договору, оскільки предметом даного договору не є передача права користування чи спільна діяльність з використання вказаної земельної ділянки.

Щодо безпідставності тверджень стосовно здійснення використання земельної ділянки з порушенням її цільового призначення для даної категорії земель.

Враховуючи умови п. 01.11.0, п. 51.21.0 Статуту Відповідачі вказують про те, що Відповідач-1, отримуючи послуги від Відповідача-2 за спірним договором з обробітку земельної ділянки із залученням слухачів та учнів до цього процесу, які отримують відповідні знання та навички, реалізує свою статутну діяльність і тим самим використовує земельну ділянку для учбового господарства училища. Тобто земельна ділянка Відповідача-1 використовується за цільовим призначенням.

Щодо безпідставності тверджень стосовно неправомірного вилучення земельної ділянки із користування державного навчального закладу.

Земельна ділянка площею 401,0 га, яка згідно Державного акту на право постійного користування землею І-ДП № 002591 перебуває у постійному користуванні Відповідача-1, на даний час фактично перебуває в останнього на праві титульного володільця та користувача. Вказане підтверджується відсутності доказів про існування будь-яких перешкод із реалізації права користування Відповідачем-1 зазначеною земельною ділянкою.

Доводи Прокурора та Позивача з посиланням на положення спірного договору є безпідставними, оскільки в останньому регламентується виключно порядок доступу Відповідача-2 до вищевказаної земельної ділянки з метою надання послуг для реалізації статутних завдань Відповідача-1. У спірному договорі відсутні положення, які б обмежували права Відповідача-1 на користування зазначеною земельною ділянкою і так само відсутні положення які б наділяли Відповідача-2 правом користувача останньої.

Усе вище наведене свідчить про відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним, адже для визнання договору або його частини недійсним необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Враховуючи норми ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України Відповідачі вказують про те, що:

- укладаючи спірний договір Відповідач-1 та Відповідач-2 мали необхідний для цього обсяг цивільної дієздатності, який визначено законом, установчими документами (статутом), Відповідач-1 та Відповідач-2 були наділені відповідними повноваженнями, підтвердженими юридичними документами, що відповідають вимогам чинного законодавства;

- метою спірного договору є саме надання послуг з метою забезпечення отримання практичних навичок роботи учнів училища;

- у спірному договорі відсутні усі істотні умови, які встановлені законодавством як обов'язкові для договорів оренди землі, відтак спірний договір за своєю правовою природою не є договором оренди та не містить ознак удаваного правочину, натомість при укладенні спірного договору як договору про надання послуг досягнуто згоди з усіх його істотних умов, які не суперечать вимогам чинного законодавства;

- волевиявлення Відповідача-1 та Відповідача-2 було вільним та відповідало їх волі, умови договору націлені на реальне настання наслідків, обумовлених вказаним договором.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення прокурора та повноважних представників відповідача-1 та відповідача-2, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частина 2 вказаної статті).

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Господарський суд вважає, що спірний договір не містить тих ознак і обов'язкових істотних умов, які притаманні договору оренди землі, чим унеможливлюється визнання такого договору недійсним саме в якості договору оренди, адже будь-яких доводів і обґрунтувань про суперечність закону договору № 1 від 08.05.2015 року як власне договору про надання послуг позов прокурора не містить і такі обставини ним під час розгляду справи не доводились.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Статтею 901 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Зі змісту спірного договору вбачається, що його основною метою є отримання Відповідачем-1 плодів сільськогосподарської продукції, а також забезпечення отримання практичних навичок роботи учнів училища на сучасній сільськогосподарській техніці та оволодіння ними інноваційними технологіями. Дійсне волевиявлення сторін на реальне виконання умов спірного договору підтверджується розрахунком рівня не збитковості на 2015 рік (Т-1, а.с. 142), Актами прийому-передачі плодів сільськогосподарської продукції (Т-1, а.с. 143-146), оборотно-сальдовою відомістю по рахунку (Т-1, а.с. 147; Т-2, а.с. 10), підсумками збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду (Т-2, а.с. 37-40), звітом про площі та валові збори сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду (Т-2, а.с. 41-50).

При цьому, зі змісту спірного договору вбачається, що виробництво за цим Договором не позбавляє права користування земельними ділянками Відповідача-1 та не надає прав користувача чи орендаря Відповідачеві-2, не є передачею прав користування чи управління земельними ділянками, що свідчить про відсутність ознак договору оренди землі, а, отже, і відсутність ознак удаваної угоди, укладеної лише з метою приховання іншої угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, доводи Прокурора та Позивача про недійсність спірного договору зводяться до посилань на порушення Відповідачем-1 норми ст. 92 Земельного кодексу України, адже він як постійний землекористувач, а не власник, не вправі був розпоряджатись землею і передавати її Відповідачеві-2 в користування, відтак, за твердженням прокурора, Відповідач-1 перевищив свої повноваження щодо розпорядження землею державної власності шляхом укладення спірного договору, чим порушуються інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель.

Втім, як встановлено господарський судом, земельна ділянка не вибувала з володіння і користування Відповідача-1 і внеском останнього, у відповідності до умов спірного договору, було тільки право доступу та обробки земельної ділянки, як нематеріальний актив, що не суперечить видам господарської діяльності, визначеним статутом Відповідача-1, а внеском Відповідача-2 є надання послуг для забезпечення отримання практичних навичок роботи учнів училища на сучасній сільськогосподарській техніці та оволодінням інноваційними технологіями, отже, розпорядження шляхом відчуження землі або права на неї не відбулося.

Таким чином, внеском Відповідача-1 за спірним договором фактично є не сама земельна ділянка, а право доступу до неї для здійснення обробітку землі (отримання практичних навичок роботи учнів училища), що не суперечить видам господарської діяльності, визначеної статутом Відповідача-1, чим спростовуються доводи Прокурора про перевищення Відповідачем-1 своїх повноважень шляхом розпорядження землею.

Відтак, враховуючи, що укладаючи спірний договір сторони визначили предмет і мету договору, порядок та умови надання послуг, права та обов'язки сторін при наданні послуг, вартість та порядок оплати послуг, строк дії договору, господарський суд вважає, що між Відповідачами у справі укладено саме договір про надання послуг. Таким чином, сторони погодили раціональне поєднання організації навчання, практичних занять студентів землекористувача, науково-дослідної діяльності із господарською, підвищення рівня оснащення виробничої та наукової бази Відповідача-1, узгоджено використання засобів виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Господарський суд бере до уваги той факт, що Міністерство освіти і науки України, як орган виконавчої влади, якому підпорядкований Відповідач-1, надало свою згоду щодо укладання спірного договору, що підтверджується:

- листом Міністерства освіти і науки України за вих. № 1/11-4602 від 01.04.2015 (Т-1, а.с. 103) на звернення Відповідача-1 за № 168 від 24.03.2015 (Т-1, а.с. 101),

- листом Міністерства освіти і науки України за вих. № 14-109 від 20.03.2017 (Т-2, а.с. 55, 56);

- листом Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації за вих. № 697/0/211-17 від 07.02.2017 (Т-1, а.с. 107).

Враховуючи вищевикладене, твердження Позивача вказані в поясненнях за вих. № 9.1.-11-20 від 24.01.2017 (Т-1, а.с. 58-59) про те, що Відповідач-1 не звертався до Міністерства освіти і науки України із клопотання про погодження договору про надання послуг з обробітку землі є неправдивими.

Господарський суд також не бере до уваги твердження Позивача вказані в додаткових поясненнях за вих. № 9.1.-11-72 від 10.03.2017 (Т-1, а.с. 238-239) про те, що лист Міністерства освіти і науки України за вих. № 1/11-4602 від 01.04.2015 (Т-1, а.с. 103) був підписаний екс-заступником Міністра освіти і науки Гевком А.Є., який наразі у Міністерстві не працює, оскільки даний факт не може вплинути на рішення суду.

Крім того, відповідно до вищезазначеного листа Департаменту освіти і науки Дніпропетровської обласної державної адміністрації за вих. № 697/0/211-17 від 07.02.2017, згода Міністерства освіти і науки України щодо укладання спірного договору була надана для покращення господарської діяльності з метою організації виробничого навчання та практики, поліпшення матеріально-технічної бази тощо.

Отже, враховуючи, що укладаючи договір про надання послуг, Відповідач-1 діяв як самостійний господарюючий суб'єкт, який, до того ж, погодив свої дії з Міністерством освіти і науки України, у Відповідача-1 як у державного підприємства був наявний необхідний обсяг цивільної дієздатності та відповідні повноваження на укладення спірного договору.

З огляду на викладене, посилання Прокурора та Позивача на відсутність у Відповідача-1 необхідного обсягу дієздатності для вчинення спірного правочину, господарський суд вважає безпідставним.

Крім того, господарським судом взято до уваги також і те, що у спірному договорі відсутні усі істотні умови, які встановлені законодавством як обов'язкові для договорів оренди землі, відтак спірний договір за своєю правовою природою не є договором оренди та не містить ознак удаваного правочину, натомість при укладенні спірного договору як договору про надання послуг сторонами досягнуто згоди з усіх його істотних умов, які не суперечать вимогам чинного законодавства, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним та відповідало їх волі, умови договору націлені на реальне настання наслідків, обумовлених вказаним договором.

Відповідно до п. п. 2.1, 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Відтак, посилання на те, що сторонами договору не виконуються його умови, визначені пунктами 1.1., 1.2., 2.1. господарським судом також відхиляються, оскільки встановлення наявності/відсутності таких обставин, входить до предмета доказування у спорі про розірвання договору, а не визнання його недійсним.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 05.10.2016 року по справі № 906/223/16, від 01.03.2016 року по справі №906/908/15, від 02.11.2015 року по справі № 912/1677/14, від 22.01.2013 року по справі № 30/5009/6179/11.

Посилання прокурора на судову практику, а саме на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 15.02.2017 року по справі № 904/11269/16 та постанови Вищого господарського суду України від 23.06.2016 року по справі № 917/2079/15, від 04.03.2014 року по справі № 924/1160/13, від 17.01.2013 року по справі № 5002-33/1718-2012 до уваги судом не береться, оскільки у вказаних рішеннях суду зазначено про те, що попереднього узгодження власника щодо укладання спірних договір отримано не було, але матеріали справи № 904/111/17 містять належні та допустимі докази попереднього узгодження власника.

Крім того, у рішенні від 24.06.2003 року у справі "Стретч проти Об'єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила ".

У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

До речі, Верховний Суд України у Постанові від 14.03.2007 року на підставі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вже застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства". Як зазначив у вказаній Постанові Верховний Суд України: "Самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця".

Викладене є підставою для відмови у задоволенні позову, у зв'язку з чим витрати по сплаті судового збору покладаються за прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 235, 626, 628, 901 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову - відмовити.

Судові витрати по справі покласти на прокуратуру.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскаржене протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 24.03.2017

Суддя Н.Е. Петренко