КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа№ 910/25484/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Дідиченко М.А.

Кропивної Л.В.

за участю представників:

від прокуратури - Греськів І.І. посвідчення №041072 від 03.02.16;

від позивача - Чалов А.О., довіреність № 707/15/1 від 07.02.2017 та Євченко В.Є., довіреність № 4297/15/1 від 16.09.2016;

від першого відповідача - Дудяк Р.А., довіреність № б/н від 03.01.2017;

від другого відповідача - Мостепанюк В.І., довіреність № б/н від 08.02.2017;

від третьої особи - Григорчук Н.М., довіреність № б/н від 08.09.2016,

розглянувши апеляційні скарги Державної іпотечної установи, публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Заступника прокурора міста Києва на рішення господарського суду міста Києва від 27.09.2016р. у справі №910/25484/15 (суддя: Морозов С.М.) за позовом Державної іпотечної установи до товариства з обмеженою відповідальністю "Танк транс" та публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестком" та за участю прокуратури міста Києва, про визнання зарахування однорідних зустрічних вимог недійсним.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Державна іпотечна установа звернулась до ТОВ "Танк транс" та ПАТ "Дельта Банк" з позовом про визнання недійсним зарахування вимог, здійсненого на підставі заяви першого відповідача про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог від 23 лютого 2015 року, а саме, вимог другого відповідача до першого відповідача за договором кредитної лінії №ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року та вимог першого відповідача до другого відповідача за договором банківського рахунку № 26/21746-168 від 4 вересня 2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зарахування зустрічних однорідних вимог, що відбулось на підставі заяви про зарахування, суперечить вимогам ст.601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 березня 2016 року рішення Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2015 року залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.07.2016р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 29 березня 2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 21 грудня 2015 року у справі №910/25484/15 скасовано та передано справу до Господарського суду міста Києва на новий розгляд в іншому складі суду.

Скасовуючи судові рішення судів попередніх інстанцій Вищий господарський суд України виходив з того, що суди не перевірили, чи не був банк позбавлений можливості виконувати розпорядження першого відповідача за поточним рахунком, власником якого є третя особа, та, відповідно, чи виникли у першого відповідача грошові вимоги до банку за договором відступлення з третьою особою.

Крім того, у постанові Вищого господарського суду України від 13.07.2016р. зазначено, що судами попередніх інстанцій не перевірено доводи Державної іпотечної установи, не досліджено та не оцінено розбіжності у редакції пунктів 2.2 договору відступлення права вимоги, укладеного між позивачем та другим відповідачем, наданих суду сторонами цього договору, в частині наявності відкладальної умови, з якою позивач пов'язує виникнення у нього суб'єктивного права, про порушення якого він заявляє у даному позові.

За результатом нового розгляду Господарським судом міста Києва 27.09.2016 прийнято рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю з огляду на недоведеність позивачем обставин, які могли б бути підставами для визнання недійсним оспорюваного правочину про зарахування вимог, а також зважаючи на недоведеність підстав звернення з позовом до суду в частині наявності порушення прав позивача у зв'язку з вчиненням спірного правочину.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Державна іпотечна установа, публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" та Заступник прокурора міста Києва звернулися до Київського апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами.

Так, Державна іпотечна установа та Заступник прокурора міста Києва у вказаних скаргах просять рішення господарського суду міста Києва від 27.09.2016р. у справі №910/25484/15 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В свою чергу, публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" просить змінити мотивувальну частину рішення господарського суду міста Києва від 27.09.2016р. у справі №910/25484/15 та відмовити позивачу у задоволенні позову з підстав нікчемності договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2016, укладених між ПАТ "Дельта Банк" та Державною іпотечною установою.

Державна іпотечна установа в апеляційній скарзі посилається на неврахування судом першої інстанції того, що строк виконання зобов'язання другого відповідача перед першим відповідачем за договором рахунку не настав, а тому зарахування є неможливим та суперечить вимогам ст.601 Цивільного кодексу України, ст. 203 Господарського кодексу України.

Також, апелянт стверджує, що обов'язок з виконання зобов'язання, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України, виникає після передачі копії договору відступлення права вимоги, однак, банку не надано доказів відступлення права вимоги.

Вказує, що на час передачі прав вимоги від третьої особи до першого відповідача зобов'язання банка з перерахування грошових коштів на інший рахунок не виникли, а отже, перший відповідач не міг здійснити зарахування зустрічних вимог у зв'язку з тим, що на умовах станом на день відступлення права вимоги банк не мав права перераховувати гроші з поточного рахунку.

Також, скаржник посилається на порушення своїх прав як заставодержателя майнових прав відповідно до договору застави, оскільки, на його думку, направлення заяви першим відповідачем відбувалось з порушенням норм права.

У апеляційній скарзі ПАТ "Дельта Банк" посилається на те, що перший відповідач не надав жодного належного доказу у підтвердження переходу права вимоги за договором банківського рахунку від третьої особи до нього, зокрема, договору про відступлення права вимоги.

Також, апелянт стверджує, що повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні не є за своєю правовою природою правочином, у розумінні ст. 512 Цивільного кодексу України, а носить лише інформативний характер.

Зазначає, що укладення між першим відповідачем та третьою особою договору відступлення права вимоги не призвело до виникнення грошового зобов'язання у банку, оскільки, у відповідності до вимог ст. 1071 Цивільного кодексу України, статус власника рахунку (клієнта) зберігається за третьою особою, що виключає таку обов'язкову обставину зарахування як зустрічний характер вимог, а тому суперечить вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України та ст.203 Господарського кодексу України.

Також, апелянт посилається на нікчемність договору застави майнових прав та договору про відступлення права вимоги, укладених між ним та позивачем, оскільки банк, уклавши договір забезпечення, фактично відмовився від власних майнових вимог на користь позивача, а також надав позивачу перевагу перед іншими кредиторами позачергово задовольнити свої вимоги, що, з урахуванням п. п. 1, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", є підставою нікчемності вказаних правочинів та суперечить ст. 633 Цивільного кодексу України.

Заступник прокурора міста Києва в апеляційній скарзі вказує на помилковість висновку суду першої інстанцій про дотримання першим відповідачем вимог ч. 2 ст. 517 Цивільного кодексу України при повідомленні банку про відступлення права вимоги, а також про те, що спірні зобов'язання між банком та першим відповідачем за договором кредитної лінії припинились внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог.

Зазначає, що правом контролю за предметом застави наділений лише заставодержатель, а тому саме його право у разі відчуження предмета застави, передачі його у користування, розпорядження іншій особі є порушеним, тому саме заставодержателю належить право звернення до суду щодо оскарження правочинів, вчинених з предметом застави без його згоди з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Також зазначає, що судом не враховано, що зобов'язання першого відповідача перед банком виражені у євро, а зобов'язання банку перед третьою особою - в доларах США і при зарахуванні зустрічних однорідних вимог не застосовано офіційний курс Національного банку України, що свідчить про порушення ст.ст. 524, 533 Цивільного кодексу України, ст. 8 Декрету Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

В ході розгляду зазначених апеляційних скарг позивачем було подано до суду клопотання про зупинення провадження у даній справі до здійснення перегляду постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016р. у справі № 910/6052/16 за нововиявленими обставинами.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач посилається на наступне.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017 у справі №910/6052/16 постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі №910/6052/16, якою рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову та визнання недійсними договорів застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, укладених між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Державною іпотечною установою, залишено без змін.

Разом з тим, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016р. у справі №910/6052/16 за новоявленими обставинами.

Так, позивач вважає, що оскільки вказана справа є пов'язаною з даною справою, провадження в цій справі підлягає зупиненню до здійснення перегляду постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016р. у справі №910/6052/16 за новоявленими обставинами.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання, дійшла висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

По перше, заява Державної іпотечної установи про перегляд постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016р. у справі №910/6052/16 за новоявленими обставинами на час розгляду вказаного клопотання не була прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції.

Так, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 у справі №910/6052/16 вирішення питання про прийняття заяви Державної іпотечної установи про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016р. відкладено до надходження з Вищого господарського суду вказаної справи.

Отже, наразі дана заява Державної іпотечної установи не прийнята до розгляду судом апеляційної інстанції та відповідно провадження за нею не здійснюється, що виключає можливість зупинення провадження виходячи зі змісту норми ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Крім того, при цьому, слід також зазначити, що у даному випадку інша справа - №910/6052/16 вже розглянута по суті. Як вже зазначалося вище, постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017 у справі №910/6052/16 залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі №910/6052/16, якою рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову та визнання недійсними договорів застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, укладених між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Державною іпотечною установою.

За наведених обставин, враховуючи вирішення справи №910/6052/16, підстави для зупинення провадження у даній справі до здійснення перегляду постанови Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016р. у справі №910/6052/16 за новоявленими обставинами відсутні.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк", раніше, також звернулось до суду з клопотанням про зупинення провадження у даній справі до вирішення пов'язаної з нею іншої справи №910/20164/16 за позовом Державної іпотечної установи до товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестком" та товариства з обмеженою відповідальністю "Танк транс" про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015 та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідачів Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестком" та товариства з обмеженою відповідальністю "Танк транс" про визнання вищевказаного договору недійсним.

Так, заявник вказує на пов'язаність даних справ з огляду на те, що у справі №910/20164/16 встановлюються обставини щодо дійсності (недійсності) договору відступлення прав вимоги за договором банківського рахунку від 11.02.2015, укладення якого стало підставою для проведення спірного зарахування зустрічних однорідних вимог, яке наразі оскаржується у даній справі №910/25484/15.

Колегією суддів вказане клопотання відхиляється з огляду на достатність доказів у справі для прийняття рішення, враховуючи підстави його ухвалення - відсутність у позивача порушеного права, що будуть наведені нижче.

Враховуючи наведене, оскільки судом апеляційної інстанції відмовляється у задоволенні позову з підстав відсутності у позивача порушеного права, результат розгляду іншої справи №910/20164/16 жодним чином не вплине на результат розгляду даної справи.

За викладених обставин, клопотання ПАТ "Дельта Банк" задоволенню не підлягає.

У судовому засіданні 20.03.2017 представники апелянтів підтримали вимоги за своїми скаргами та просили їх задовольнити.

Представники першого відповідача та третьої особи у судовому засіданні 20.03.2017 заперечили проти задоволення апеляційних скарг та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає скасуванню з наступних підстав.

Між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Інвестком" (клієнт) 04 вересня 2009 року укладено договір банківського рахунку № 26/21746-168, відповідно до якого банк відкрив клієнту поточний рахунок у національній валюті, доларах США та євро № 1746 та зобов'язався виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з зазначеного рахунку та проводити інші операції за цим рахунком у межах законодавства України.

Пунктами 2.1, 2.4 зазначеного Договору передбачено, що платежі з Рахунку виконуються ПАТ "Дельта Банк" у межах залишку грошових коштів на початок операційного дня та з урахуванням поточних надходжень грошових коштів на Рахунок протягом операційного часу (операційний час Банку: понеділок - п'ятниця з 9-00 по 17-00 крім святкових, вихідних і неробочнх днів). Операції за платіжними дорученнями в іноземній валюті ПАТ "Дельта Банк" виконує в межах строку, погодженого з Клієнтом. Цей строк зазначається Клієнтом у графі "Допоміжні реквізити" платіжного доручення в іноземній валюті. Якщо такий строк зазначений, то Банк виконує платіжні доручення в іноземній валюті в передбачені строки (але не раніше дня валютування), а саме "Терміновий" - Платіжне доручення виконується Банком поточного робочого дня.

ТОВ "Інвестком" 12 лютого 2015 року за допомогою системи клієнт-банк було виставлено платіжне доручення ПАТ "Дельта Банк" на суму 20161485,34 доларів США для перерахування грошових коштів ТОВ "Інвестком" з рахунку № 1746 в ПАТ "Дельта Банк" на рахунок третьої особи № 0001 в ПАТ "Альфа-банк".

Банком вказане платіжне доручення виконано не було, відмова від виконання платіжного доручення на адресу третьої особи не надсилалась.

ТОВ "Інвестком" 17 лютого 2015 року повторно надало ПАТ "Дельта Банк" нарочно платіжне доручення в іноземній валюті № 1 від 17 лютого 2015 року на суму 20161485,34 доларів США для перерахування грошових коштів ТОВ "Інвестком" з рахунку № 1746 в ПАТ "Дельта Банк" на рахунок третьої особи № 0001 в ПАТ "Альфа-банк".

У платіжному дорученні вказано строк виконання переказу - "терміновий", а тому, враховуючи положення пп. 2.4.1 п. 2.4 договору банківського рахунку № 26/21746-168 від 4 вересня 2009 року, спірний переказ мав бути проведений ПАТ "Дельта Банк" протягом цього ж поточного робочого дня.

Встановлено та сторонами у справі не заперечується, що вказане платіжне доручення виконано не було, хоча на рахунку № 1746 було достатньо коштів для здійснення переказу.

Так, з довідок ПАТ "Дельта Банк" від 16.10.2015 № 521, № 522 вбачається, що на вказаному рахунку обліковуються кошти в сумі 21166180,57 доларів США.

Письмова відмова від його виконання на адресу третьої особи не направлялась.

Між ПАТ "Дельта Банк" (кредитор) та ТОВ "Танк транс" (позичальник), 09 червня 2011 року укладено договір кредитної лінії № ВКЛ-2005880, зі змінами та доповненнями, відповідно до якого кредитор зобов'язався надавати позичальнику грошові кошти (далі - Кредит) у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, за умовами якого, зокрема, надання кредиту здійснюється окремими частинами (траншами), у межах відновлювальної мультивалютної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 36333314,10 євро, кінцевим терміном погашення заборгованості визначено 20 січня 2015 року.

Із наявних у матеріалах справи копій меморіальних ордерів вбачається, що за період з 10.06.2011 до 07.05.2014 ПАТ "Дельта Банк" надав ТОВ "Танк транс" Кредит на загальну суму 36333314,10 євро.

Відповідно до підпункту 3.3.12.7 пункту 3.3 договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 (у редакції додаткової угоди № 46 від 31.12.2014) ТОВ "Танк транс" зобов'язувалось у строк до 20.01.2015 погасити заборгованість за процентами та/або Кредитами за цим Договором та Договором кредитної лінії № № ВКЛ-2005880 від 29.05.2014 на суму не менше ніж 10000000 гривень.

Згідно з підпунктом 1.1.1 пункту 1.1 договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 (у редакції додаткової угоди № 46 від 31.12.2014) за умови невиконання ТОВ "Танк транс" умов підпункту 3.3.12.7 цього Договору, кінцевим терміном погашення заборгованості буде 20.01.2015.

ТОВ "Танк транс" умови пункту 3.3.12.7 договору кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 (у редакції додаткової угоди № 46 від 31.12.2014) не виконало, а тому кінцевою датою погашення Кредиту є 20.01.2015.

З розрахунку боргу ТОВ "Танк Транс" за вказаним договором кредитної вбачається, що станом на лютий 2015 року борг останнього перед ПАТ "Дельта Банк" складав, зокрема, 36333314,10 євро боргу за кредитом та 479798,83 євро боргу за процентами.

Доказів сплати вказаного боргу судам не надано.

Між ТОВ "Танк Транс" (новий кредитор) та ТОВ "Інвестком" (первісний кредитор) 11 лютого 2015 року укладено договір відступлення прав вимоги за вказаним договором банківського рахунку, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає новому кредитору право вимоги до боржника (ПАТ "Дельта Банк") за договором банківського рахунку № 26/21746-168 від 4 вересня 2009 року, а новий кредитор зобов'язується сплатити первісному кредиторові ціну відступлення за право вимоги, що відступаються за цим договором, в тому числі новий кредитор, зокрема, має право вчиняти дії, спрямовані на стягнення заборгованості з боржника, припиняти зобов'язання боржника за правами вимоги шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог та/або розпоряджатися правами вимоги іншим чином.

Правом вимоги за цим договором є право вимагати виплати залишку на рахунку, відкритому за договором рахунку, у розмірі 13 039 335,34 доларів США (п. 1.1 Договору від 11.02.2015р.).

Відступлення первісним кредитором Прав вимоги та їх прийняття новим кредитором набирає чинності з дати укладення цього Договору (пункт 2.2 договору відступлення прав вимоги від 11.02.2015).

За умовами пункту 2.3 вказаного Договору новий кредитор, зокрема, має право вчиняти дії, спрямовані на стягнення заборгованості з Боржника, припиняти зобов'язання Боржника за Правами вимоги шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог та/або розпоряджатися Правами вимоги іншим чином.

ТОВ "Танк Транс" 18 лютого 2015 року було надіслано на адресу ПАТ "Дельта Банк" повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні, що підтверджується квитанцією про оплату поштових послуг та описом вкладення у цінний лист.

Оскільки, ПАТ "Дельта Банк" станом на 23 лютого 2015 року платіжне доручення ТОВ "Інвестком" не виконало, новий кредитор надіслав на адресу банку заяву від 23 лютого 2015 року про припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних вимог.

Відповідно до цієї заяви припиняються зобов'язання щодо сплати ТОВ "Танк Транс" на користь ПАТ "Дельта Банк" суми боргу за простроченими процентами за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року у сумі 27536,72 євро, що згідно крос - курсу станом на 23 лютого 2015 року становить 31116,49 доларів США та зобов'язання щодо сплати ПАТ "Дельта Банк" на користь ТОВ "Танк Транс" боргу на загальну суму 31116,49 доларів США, що згідно крос курсу станом на 23 лютого 2015 року становить 27536,72 євро за договором банківського рахунку № 26/21746-168 від 4 вересня 2009 року, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Інвестком", внаслідок зарахування зазначених зустрічних однорідних вимог.

Постановою Правління Національного банку України від 02.03.2015 № 150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"до категорії неплатоспроможних", на підставі якої виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", згідно з яким у останньому з 03.03.2015 по 02.06.2015 (включно) запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "Дельта Банк" листом від 07.04.2015 за № 804 повідомила ТОВ "Танк Транс" про невизнання нею припинення зобов'язань ТОВ "Танк Транс" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011 внаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі вказаної заяви про зарахування від 23.02.2015, та зазначила, що цю заяву про припинення зобов'язань зарахування зустрічних вимог від 23.02.2015 вважає такою, що не створює юридичних наслідків.

В свою чергу, 27 лютого 2013 року між ПАТ "Дельта Банк" (банк) та Державною іпотечною установою (установа) укладено договір банківського рахунку № 26/995-070, відповідно до якого банк відкрив установі поточний рахунок у національній валюті № 0995 та зобов'язався приймати і зараховувати на рахунок грошові кошти, що надходять установі, виконувати розпорядження клієнта щодо перерахування відповідних сум з рахунка та проводити інші операції за рахунком у межах законодавства України.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором банківського рахунку 04 вересня 2014 року між ПАТ "Дельта Банк" (заставодавець) та Державною іпотечною установою (заставодержатель) укладено договір застави майнових прав № Д-1.1/2014, відповідно до умов якого заставодавець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за кредитними договорами: № ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року, № НКЛ-2005469/2 від 19 липня 2012 року, № ВКЛ-2005469/4 від 27 червня 2013 року, № НКЛ-2005469/5 від 3 липня 2013 року, детальна інформація щодо яких та структура їх забезпечення наведена у додатку № 1 до цього договору (далі - майнові права).

Майнові права за вказаним договором є засобом забезпечення виконання ПАТ "Дельта Банк" зобов'язань перед Державною іпотечною установою за договором банківського рахунку № 26/995-070 від 27 лютого 2013 року та будь-якими додатковими договорами, укладеними між сторонами.

Згідно з договором банківського рахунку № 26/995-070 від 27 лютого 2013 року, відповідно до виписки ПАТ "Дельта Банк" по особовим рахункам, залишок коштів Державної іпотечної установи на цьому рахунку на дату підписання цього договору становить гривень 85 коп.

Також, 04 вересня 2014 року між Державною іпотечною установою (новий кредитор) та ПАТ "Дельта Банк" (первісний кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № Д-1.2/2014, з метою реалізації порядку звернення стягнення на майнові права відповідно до договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 4 вересня 2014 року, що укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань первісного кредитора за договором банківського рахунку №26/995-070 від 27 лютого 2013 року, за умовами якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами, вказаними у додатках до цього договору (права вимоги), в тому числі і за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року, укладеним між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Танк Транс" та за договорами, що забезпечують виконання кредитного зобов'язання.

Згідно із пунктом 2.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014, пункт 1.2 договору набирає чинності в незалежності від випадків, передбачених пунктом 2.1 даного договору, у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення).

Згідно із пунктом 3.1.2 договору про відступлення права вимоги №Д-1.2/2014 від 04.09.2014, у разі прострочення первісним кредитором виконання зобов'язань за договором банківського рахунку або у разі прийняття Національним банком України рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних (в день винесення рішення) новий кредитор має право задовольнити свої вимоги шляхом відступлення на користь нового кредитора прав вимоги та подальшого отримання грошових коштів за договорами, зазначеними у додатку №1 до цього договору (у тому числі за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011).

Таким чином, позивач вважає, що з 02.03.2015 він набув право вимоги до ТОВ "Танк Транс" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011.

Позивач надіслав на адресу ТОВ "Танк Транс" повідомлення вих. №1216/15/2 від 03.03.2015 та повідомлення вих. №1321/15/2 від 04.03.2015, у яких, посилаючись на пункт 2.1.1 договору застави майнових прав №Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та пункт 2.2 договору про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, указав про набуття Державною іпотечною установою майнових прав, у т.ч. і за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 09.06.2011. Також, позивач повідомив ТОВ "Танк Транс" реквізити для погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Державна іпотечна установа зазначає, що з 2 березня 2015 року набула права вимоги до ТОВ "Танк Транс" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року, про що, листами №1216/15/2 від 3 березня 2015 року та № 1321/15/2 від 4 березня 2015 року з посиланням на п. 2.1.1 договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 4 вересня 2014 року та п. 2.2 договору про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 4 вересня 2014 року, повідомила першого відповідача та повідомила ТОВ "Танк транс" реквізити для погашення боргу.

З огляду на викладене позивач вважає припинення зобов'язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог на підставі заяви від 23 лютого 2015 року першого відповідача таким, що суперечить положенням ст. 601 Цивільного кодексу України та ст. 203 Господарського кодексу України, а тому даний односторонній правочин, на думку позивача, має бути визнаний недійсним на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні позову з огляду на недоведеність позивачем обставин, які могли б бути підставами для визнання недійсним оспорюваного правочину про зарахування вимог, а також зважаючи на недоведеність підстав звернення з позовом до суду в частині наявності порушення прав позивача у зв'язку з вчиненням спірного правочину.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, за наступних обставин.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів також зазначає, що відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Таким чином, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Отже, виходячи з наведених приписів, позивач, звертаючись до суду з даним позовом та вимагаючи визнати недійсним правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, не будучи стороною за ним, зобов'язаний довести, яким чином він порушує його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Позивач вважає, що зарахуванням зустрічних однорідних вимог між ТОВ "Танк Транс" та ПАТ "Дельта Банк" порушує його права, оскільки Державній іпотечній установі на підставі договорів застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 4 вересня 2014 року та про відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 4 вересня 2014 року передано у заставу майнові права за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року та відступлено права вимоги за вказаним кредитним договором відповідно.

В свою чергу, у квітні 2016 року публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" Кадирова В.В. (позивач, Банк) звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державної іпотечної установи про визнання недійсним Договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та Договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, які укладено між позивачем та відповідачем.

В обґрунтування позовних вимог Банк посилався на те, що Договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 (далі - Договір застави) та Договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014 (далі - Договір відступлення), укладені між Банком та Установою з метою забезпечення виконання зобов'язань Банку перед Установою за Договором банківського рахунку № 26/995-070 від 27.02.2013 (далі - Договір банківського рахунку), є нікчемними на підставі п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" незалежно від наявності відповідного рішення суду, але це не позбавляє позивача можливості визнання зазначених правочинів недійсними в судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі №910/6052/16 у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 рішення Господарського суду міста Києва від 15.06.2016 у справі № 910/6052/16 скасовано та прийнято нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю: визнано недійсним договір застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014, укладений між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Державною іпотечною установою, а також визнано недійсним договір відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2014, укладений між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Державною іпотечною установою.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.02.2017 у справі №910/6052/16 постанову Київського апеляційного господарського суду від 15.11.2016 у справі №910/6052/16 залишено без змін.

При цьому, у постанові суду касаційної інстанції зазначено, що оскільки сам факт укладення договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договору відступлення права вимоги № Д-1.2/2014 від 04.09.2016 суперечить Постанові НБУ № 348/БТ, то в даному випадку наявні підстави для визнання укладених між сторонами договорів як нікчемних правочинів недійсними з урахуванням спору між сторонами щодо правомірності вчинення правочину без погодження з Національним банком України.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції погодилася з висновком апеляційного суду, що вимоги позивача про визнання недійсними договору застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та договору відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2016 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, у справі №910/6052/16 було встановлено обставини недійсності укладених між сторонами договорів застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2016 як нікчемних правочинів.

Як роз'яснено п 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Так, преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Норми статті 124 Конституції України визначають обов'язковість виконання усіма суб'єктами прав судового рішення у вказаній справі.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.02 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.99 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

В силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду.

Таким чином, постанова суду касаційної інстанції у справі №910/6052/16 не може бути поставлена під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі №910/25484/15, не можуть їй суперечити.

Отже, оскільки договори застави майнових прав № Д-1.1/2014 від 04.09.2014 та відступлення права вимоги (з відкладальними умовами) № Д-1.2/2014 від 04.09.2016, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги Державної іпотечної установи, визнані недійсними, а тому вони відповідно не створили юридичних наслідків для позивача у вигляді набуття ним права вимоги до ТОВ "Танк Транс" за договором кредитної лінії № ВКЛ-2005880 від 9 червня 2011 року, права Державної іпотечної установи відповідно не можуть бути порушені зарахуванням зустрічних однорідних вимог між ТОВ "Танк Транс" та ПАТ "Дельта Банк".

Враховуючи, що правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів (ст. 1 Господарського процесуального кодексу України), відповідно відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні позову.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову слід було відмовити саме з цих підстав.

При цьому, слід зазначити, що доводи апелянтів щодо недійсності оскаржуваного одностороннього правочину не впливають на результат вирішення даного спору з огляду на відмову у задоволенні позову саме з підстав відсутності у позивача порушеного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування або зміни судового рішення місцевого господарського суду є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм процесуального права. Проте, судовий акт підлягає зміні або скасуванню лише за умови, якщо таке порушення призвело до прийняття неправильного судового рішення.

Відповідно до п. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 12 17.05.2011 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України"не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Тому, зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції не призвели до прийняття неправильного судового рішення, наведені обставини не можуть бути підставою для скасування прийнятого у даній справі судового акту.

Таким чином, у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити, а рішення - залишити без змін.

Враховуючи наведене, додатково, щодо апеляційної скарги ПАТ "Дельта Банк", за якою воно просило змінити мотивувальну частину рішення господарського суду міста Києва та відмовити позивачу у задоволенні позову з підстав нікчемності договору застави майнових прав та договору відступлення права вимоги, укладених з Державною іпотечною установою, слід зазначити, що винесення постанови (зазначення в резолютивній частині) про зміну мотивувальної частини рішення процесуальним законом не передбачено. Резолютивна ж частина оскаржуваного рішення є правильною.

Тому, апеляційна скарга ПАТ "Дельта Банк" також не може бути задоволена судом.

Оскільки, у задоволенні апеляційних скарг судом відмовляється, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за їх подання покладаються на скаржників.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Державної іпотечної установи, публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" та Заступника прокурора міста Києва залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста від 27.09.2016р. у справі №910/25484/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційних скарг покласти на їх заявників.

3. Матеріали справи №910/25484/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Дідиченко

Л.В. Кропивна