РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

24 березня 2017 року Справа № 902/743/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Маціщук А.В.

судді Гулова А.Г. ,

судді Петухов М.Г.

за участю представників сторін:

позивача - пред-ка Левицької - ОСОБА_1 (пост.дов. №14-07/16 від 14.07.2016 р.)

відповідача - адв. ОСОБА_2 (пот.дов. №1 від 09.11.2016 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Україна"

на рішення господарського суду Вінницької області від 20.12.2016 р.

у справі № 902/743/16

за позовом приватного підприємства "Вінагропром МС"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Україна"

про стягнення 1201500,00 грн.

в с т а н о в и в :

Відповідно до рішення Господарського суду Вінницької області від 20.12.2016 р. у справі № 902/743/16 задоволено позов приватного підприємства "Вінагропром МС" до товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" про стягнення 1201500,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Вінницької області від 20.12.2016 р. у справі № 902/743/16 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник доводить, що рішення господарського суду є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Скаржник посилається на ст.17 Закону України «Про насіння та садивний матеріал» (в редакції, яка діяла на дати поставки товару) і зазначає, що усі партії насіння повинні супроводжуватися сертифікатами, які засвідчують сортові та посівні якості. Використання для сівби/посадки насіння, яке не має відповідного сертифіката, забороняється. Пояснює, що всупереч наведеним вимогам насіння, яке поставлялось позивачем, не супроводжувалось сертифікатами якості, і товариством з обмеженою відповідальністю "Україна" складені акти про відсутність сертифікатів. Зазначає, що насіння, вказане у сертифікатах, які були надані приватним підприємством "Вінагропром МС" суду першої інстанції, не відповідає насінню поставленому позивачем і вказаному у видаткових накладних. Звертає увагу також на відсутність маркування тари.

Пояснює, що 21.09.2015 р. і 22.10.2015 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" телефонограмами на номер телефону керівника приватного підприємства "Вінагропром МС" повідомило, що протягом двох днів слід надати супровідні документи, що посвідчують якість поставленого насіння кукурудзи та прибути відповідно 22.09.2015 р. і 25.10.2015 р. для відбору проб товару для визначення якості. Проте, представник приватного підприємства "Вінагропром МС" не прибув для відбору проб товару, тому товариством з обмеженою відповідальністю "Україна" складено акт відбору зразків товару для визначення якості. Головний агроном товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" передав зразки товару до Державної сільськогосподарської інспекції у Вінницькій області для визначення сортових та посівних якостей за ДСТУ, і за результатом випробувань повідомлено керівнику приватного підприємства "Вінагропром МС" висновок сільськогосподарської інспекції про невідповідності насіння за схожістю ДСТУ.

На підтвердження наведених обставин ТОВ «Україна» до апеляційної скарги додає копії актів про приймання насіння від 22.08.2015 р., 16.09.2015 р., 18.09.2015 р., копії телефонограм і актів відбору проб зерна від 25.10.2015 р. /а.с.106-113 у т.2/.

Також скаржник доводить, що товариством з обмеженою відповідальністю "Україна" повернуто приватному підприємству "Вінагропром МС" насіння кукурудзи в кількості 335 пос/од. на суму 737000,00 грн., що підтверджено зворотною накладною № 1 від 26.09.2015 р., яка була надіслана приватному підприємству "Вінагропром МС" для підписання та скріплення печаткою. Проте, накладна до сьогоднішнього часу не повернута.

Також скаржник доводить, що 08.11.2016 р. товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" направило приватному підприємству "Вінагропром МС" вимогу № 228 в якій пропонувало підписати та повернути накладну №103 від 15.09.2016 р. на поставку насіння озимої пшениці «Наталка» в кількості 110140 кг на суму 550700,00 грн. Однак накладна на даний час не повернута.

З огляду на викладене, скаржник вважає, що заборгованість відсутня, тому немає підстав для задоволення позову.

Позивач приватне підприємство "Вінагропром МС" подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що жодних документів, а саме: актів, претензій, повідомлень, вимог тощо з приводу невідповідності якості поставленого товару на адресу приватного підприємства "Вінагропром МС" не надходило і суду першої інстанції не було надано. Пояснює, що асортимент насіння, який поставлявся скаржнику та зазначений у видаткових накладних виписано на українській мові, при цьому надані сертифікати містять назву того самого насіння, але ця назва зазначена латинськими буквами, оскільки дане насіння імпортного походження.

Спростовуючи доводи скаржника щодо відсутності в товарних накладних номерів партії насіння, пояснює, що така обставина не свідчить про відсутність маркування самого насіння та неможливість його ідентифікації. При цьому, посилаючись на ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України», які кореспондуються із п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, зазначає про відсутність у наведених нормативних актах приписів щодо такого обов`язкового реквізиту в товарних накладних як номер партії.

Зазначає, що надані скаржником до матеріалів справи документи, які свідчать про ніби-то неякісність поставленого товару, не можуть бути доказом неналежної якості товару, оскільки єдиним належним та компетентним органом, який міг бути залученим до відбору проб насіння та визначення його сортових або посівних якостей, є Державна інспекція сільського господарства України. Доказів ініціювання проведення і арбітражного експертного визначення якості насіння товариством з обмеженою відповідальністю «Україна» не надано.

Позивач звертає увагу, що надані скаржником акти про відсутність сертифікатів якості від 16.09.2015 р., від 18.09.2015 р., від 22.08.2015 р., телефонограми від 21.09.2015 р., 22.10.2015 р. та акти відбору зерна від 25.10.2015 р. є лише внутрішніми документами та суду першої інстанції не надавались.

Доводи скаржника щодо повернення товару, оформленого накладною № 1 від 26.09.2015 р., та проведенням розрахунків за отриманий товар шляхом передачі товару, оформленого накладною № 103 від 15.09.2015 р. на суму 550700,00 грн., позивач вважає безпідставними та погоджується з висновками суду щодо вказаних документів.

Тому вважає, що твердження скаржника щодо поставки неякісного товару є безпідставними.

В судовому засіданні представник відповідача/скаржника пояснив апеляційному господарському суду, що договору про зустрічну поставку немає. Не заперечує, що існує борг по оплаті за засоби захисту рослин та 85 посадкових одиниць насіння «Монсанти» на суму 454500,00 грн., яке було використано. Послався на норми ст.666, ст.675 ЦК України та пояснив, що поставлений товар не супроводжувався сертифікатами якості, про що товариством з обмеженою відповідальністю "Україна" складені акти про відсутність сертифікатів.

Представник позивача в судовому засіданнях пояснила, що телефонограми та акти скаржник не надавав суду першої інстанції, з'явилися вказані документи лише на стадії підготовки апеляційної скарги. Зазначила, що згідно з актами 25.10.2015 р. відбір проб здійснений без участі представника позивача. Пояснила, що акти від 16.09.2015 р., від 18.09.2015 р., від 22.08.2015 р., телефонограми від 21.09.2015 р., 22.10.2015 р. та акт відбору зерна від 25.10.2015 р. є лише внутрішніми документами, які позивачу та суду першої інстанції не надавались.

Розглянувши апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. При цьому апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги чи позицією іншої сторони і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" одержало від приватного підприємства "Вінагропром МС" насіння злакових культур та засоби захисту рослин на загальну суму 1201500,00 грн., що підтверджується накладними № 64 від 22.08.2015 р. на суму 484000,00 грн., № 65 від 22.08.2015 р. на суму 130000,00 грн., № 67 від 31.08.2015 р. на суму 147500,00 грн., № 108 від 16.09.2015 р. на суму 407000,00 грн., № 112 від 18.09.2015 р. на суму 33000,00 грн. /а.с. 7-9 у т.1/.

Накладні підписані представниками сторін та скріплені їх печатками. Так, накладні містять відомості про місце складання склад покупця, підписи про одержання представників покупця з відбитком печатки ТОВ «Україна», що підтверджує повноваження осіб, які вчинили підписи, - без будь-яких зауважень.

Будь-які відомості щодо одночасного складання актів про приймання товарів/продукції неналежної якості відсутні, тоді як відсутність сертифікатів - документів, які підтверджують якість товару/продукції, має бути очевидною і вважається поставкою товарів/продукції неналежної якості.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Постановою Верховної ОСОБА_3 України від 12.09.1991 р. «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» передбачено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на її території застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Отже, при вирішенні спору, повязаного з поставкою продукції і товарів неналежної якості або некомплектних, необхідно керуватись відповідно до норм ст.271 ГК України Положеннями про поставки продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання, Інструкцією про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання за якістю, затвердженою постановою Держжарбітража при ОСОБА_3 СРСР від 25.04.1966 р. № П-7 (з доповненнями та змінами).

Оскільки іншими обовязковими для сторін правилами не встановлений (не погоджений) інший порядок приймання за якістю, покупець зобовязаний виконати перевірку якості і оформити її результати в строки та в порядку, визначеному Інструкцією про порядок прийомки продукції виробничо-технічного призначення та товарів народного споживання за якістю (далі по тексту Інструкція П-7).

Відповідач, одержавши насіння на своєму складі (складі покупця), не надав суду належні докази перевірки якості товару в порядку, визначеному п.6, 10-11, 13, 14, 19-23, 29-32 Інструкції П-7. Вибіркова перевірка якості відповідно до п.15 Інструкції П-7 також не виконувалась докази такого відсутні.

За відсутності доказів виконання приймання за якістю в порядку, визначеному Інструкцією П-7, твердження відповідача про одержання товарів неналежної якості та без сертифікатів є безпідставними, оскільки не підтверджені доказами відповідно до вимог ст.ст.33-34 ГПК України. Також з урахуванням наведеного не є допустимими доказами згідно зі ст.34 ГПК України пояснення працівників відповідача про виконання приймання насіння.

Отже, відповідач прийняв товари без зауважень, доказів порушення позивачем норм ч.4 ст.268 ГК України суду не надано.

Згідно зі ст.ст.1-4,181 ГК України до господарських відносин застосовуються правила Цивільного кодексу України з врахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом. Статтею 175 ГК України визначено, що майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Правовідносини з поставки врегульовані нормами пар.1,3 глави 54 ЦК України та пар.1 глави 30 ГК України. Відповідно до ст.265 ГК України та ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами п. 5 ст. 265 ГК України визначено, що поставка товарів без укладення договору поставки може здійснюватися лише у випадках і порядку, передбачених законом та ч.8 ст. 181 ГК України, яка визначає, що якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо виконання договору, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч.6 ст.265 ГК України до відносин поставки, не врегульованих цим кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частиною 2 ст.712 ЦК України також передбачено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до норм ст.530 ЦК України зобов'язання має бути виконане у встановлений строк (термін). Згідно з ч.2 ст.530 ЦК України у разі, коли строк виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, боржник повинен виконати такий обов'язок протягом семи днів після пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Нормою ч.1 ст.692 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Надані позивачем накладні мають необхідні реквізити відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.п. 2.4, 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. № 88, зареєстрованого Мінюстом України 05.06.95 р. за № 168/704 (зі змінами та доповненнями), тому є належними доказами того, що фактично відбулась господарська операція з поставки, і відповідно є доказами зобов'язання відповідача перед позивачем за ст.509 ЦК України та ст.ст.173-174,193 ГК України.

Оплата не проведена, докази розрахунків відсутні.

15.07.2016 р. приватне підприємство "Вінагропром МС" направило товариству з обмеженою відповідальністю "Україна" вимогу вих.№13/07-16 від 13.07.2016 р. щодо погашення наявної заборгованості за товар в сумі 1201500,00 грн., що підтверджується описом вкладень у цінний лист та фіскальним чеком від 15.07.2016 р. /а.с. 10-12 у т.1/. Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" вимогу позивача залишило без реагування.

За наведених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення 1201500 грн. боргу.

Заперечення скаржника колегія суддів відхиляє як безпідставні

Так, скаржник стверджує, що відповідно до видаткової накладної № 103 від 15.09.2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Україна" передало Приватному підприємству "Вінагропром МС" пшеницю на суму 550700,00 грн. /а.с. 60 у т.1/, а також - відповідно до зворотної накладної № 1 від 26.09.2015 р. повернуто частину товару, а саме насіння кукурудзи Піонер ПР39Д81 80 одиниць, насіння кукурудзи Піонер ПР38Р86 80 одиниць, насіння кукурудзи ПР39Д81 15 одиниць, насіння кукурудзи ПР31Д81 160 одиниць /а.с.96 у т.1/.

Як зазначено вище, первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку повинні мати такі обов'язкові реквізити як посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і складання первинного документа. Зазначені накладні таким вимогам не відповідають, оскільки не містять будь-яких даних про одержання товарів ПП "Вінагропром МС" та підписів представників цього підприємства. Відсутність таких необхідних реквізитів не дозволяє суду оцінити такі накладні як докази будь-якої господарської операції.

При цьому суду в порядку ст.ст.33, 34 ГПК України не надані будь-які докази погодження сторін щодо повернення товарів чи зарахування зустрічних грошових зобовязань.

Надані відповідачем результати лабораторних досліджень якості насіння кукурудзи проведені на замовлення товариства «Україна» товаристом з обмеженою відповідальністю «Фірма Артанія» /а.с.57-59/ також не можуть бути доказами неналежної якості насіння, оскільки відбір зразків проведено 25.10.2015 р., тобто на складі покупця з порушенням строків і порядку відбору проб, про що зазначено вище.

Разом з тим, відповідно до ст. 23 Закону України «Про насіння і садивний матеріал» арбітражне (експертне) визначення якості насіння і садивного матеріалу може проводитися на вимогу споживача у лабораторіях, визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Правила експертного визначення якості насіння і садивного матеріалу та порядок оформлення відповідних заяв встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну аграрну політику.

Колегія суддів звертає увагу, що з опису отриманих та досліджуваних зразків /а.с.57-59/ неможливо ідентифікувати насіння, яке досліджувалось, із поставленим позивачем.

Отже, представлені відповідачем результати дослідження насіннєвих зразків не є допустимими доказами поставки неякісного насіння згідно зі ст.34 ГПК України. Одночасно колегія суддів звертає увагу на суперечливі твердження відповідача, який одночасно доводить про повернення неякісного насіння позивачеві 26.09.2015 р. за накладною № 1 та відбір проб 25.10.2015 р.

Що стосується документів, доданих відповідачем/скаржником до апеляційної скарги - актів від 16.09.2015 р., від 18.09.2015 р., від 22.08.2015 р., телефонограм від 21.09.2015 р. та від 22.10.2015 р. і актів відбору зерна від 25.10.2015 р., колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідач жодним чином не обґрунтував наявність підстав чи причин, що не залежали від нього та не дозволили надати такі документи суду першої інстанції. В судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити, чому такі документи додані до апеляційної скарги після прийняття рішення судом першої інстанції і не були надані господарському суду Вінницької області (протокол судового засідання 24.03.2017 р.). Отже, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття таких доказів і їх оцінки в процесі перегляду справи.

Разом з тим, колегія суддів керується нормами ст.43 ГПК України і звертає увагу, що представлені документи складені в односторонньому порядку та не відповідають нормам Інструкції П-7, зміст телефонограми від 21.09.2015 р., 22.10.2015 р. не відповідає вимогам ГОСТ Р.6.30-2003 р., тому в кожному випадку такі складені відповідачем документи не є допустимими доказами в розумінні ст.34 ГПК України.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Вінницької області від 20.12.2016 р. у справі № 902/743/16 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і немає підстав для його скасування чи зміни за ст.104 ГПК України. Доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно з ч.1 ст.49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.49,99,101,103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" залишити без задоволення. Рішення Господарського суду Вінницької області від 20.12.2016 р. у справі № 902/743/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 902/743/16 повернути Господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Маціщук А.В.

Суддя Гулова А.Г.

Суддя Петухов М.Г.