ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 4/725-19/20
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Головуючого судді:Барицької Т.Л.,
суддів:Губенко Н.М.,
Картере В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
на постановуЛьвівського апеляційного господарського суду від 10.01.2017
та на ухвалугосподарського суду Львівської області від 12.12.2016
за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія"
на діїВідділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві
у справі№ 4/725-19/20 господарського суду Львівської області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія"
доДочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"
простягнення 71 447,71 грн.

в судовому засіданні взяли участь представники:

- ТОВ "Львівська ізоляторна компанія" Хоп'як В.З.,

- ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" Акулініна С.А.,

- ВДВС повідомлений, але не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Львівської області від 12.12.2016 у справі № 4/725-19/20, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2017, задоволена скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівська ізоляторна компанія" на дії Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві; скасовано постанову старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві від 31.12.2013 про закінчення виконавчого провадження №26750147 з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області №4/725-19/20 від 04.10.2007.

Дочірня компанія "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", не погоджуючись із прийнятими у даній справі судовими рішеннями, звернулася до Вищого господарського суду України із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу та постанову скасувати і справу передати на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Усіх учасників судового процесу належним чином було повідомлено про час та місце розгляду даної справи.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в касаційній інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових актів, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Як встановили суди та вбачається із матеріалів справи, 05.07.2007 рішенням господарського суду Львівської області у справі 4/725-19/20, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.01.2008 та постановою Вищого господарського суду України від 03.06.2008, за позовом ТОВ "Львівська ізоляторна компанія" до ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" стягнуто з відповідача 70 623, 48 грн. - основного боргу, 706, 23 грн. - державного мита, 118, 00 грн. - витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Ухвалою Верховного Суду України від 14.08.2008 відмовлено ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 03.06.2008 у даній справі.

04.10.2007 на виконання рішення господарського суду Львівської області від 05.07.2007 видано відповідний наказ.

23.11.2007 старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Стельмах О.О. відкрито виконавче провадження з виконання наказу № 4/725-19/20 від 04.10.2007 господарського суду Львівської області, про що винесено відповідну постанову № 732/20.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Стельмах О.О. №732/20 від 30.11.2007 зупинено виконавче провадження у зв'язку з тим, що боржник (ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України") внесений до переліку підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу".

03.09.2015 ТОВ "Львівська ізоляторна компанія" направило на адресу відділу ДВС заяву № 03.12-765 від 02.09.2015 про поновлення виконавчого провадження, оскільки відпала підстава для зупинення виконавчого провадження; 19.02.2016 стягувач повторно звернувся до відділу ДВС із запитом № 03-12-125 про надання інформації щодо виконання наказу господарського суду Львівської області № 4/725-19/20 виданого 04.10.2007.

06.07.2016 стягувач отримав від ВДВС постанову від 31.12.2013 про закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі скасуванням рішення у даній справі, на виконання якого видавався відповідний наказ.

11.07.2016 стягувач звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця від 31.12.2013 про закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі скасуванням рішення у даній справі, на виконання якого видавався відповідний наказ.

Під час розгляду судом вказаної скарги, а саме: 05.10.2016, стягувачу стало відомо про наявність ще однієї постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження №26750147 від 31.12.2013 у зв'язку з тим, що "ухвалою Апеляційного господарського суду Львівської області про справі №4/725-19/20 відновлено строк для апеляційного оскарження. Виконавчий документ підлягає поверненню органу, що його видав".

12.10.2016 стягувач подав до господарського суду Львівської області скаргу на постанову державного виконавця у справі №4/725-19/20 про закінчення виконавчого провадження, яка і є предметом розгляду в даному провадженні, і була задоволена судами попередніх інстанцій, з чим погоджується суд касаційної з огляду на таке.

За практикою Європейського суду з прав людини, право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (Рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена. Скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Згідно зі ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Приписами ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" унормовано, що виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню). Про повернення виконавчого документа державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Судами попередніх інстанцій, за результатами дослідження наданих відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві матеріалів виконавчого провадження №26750147, встановлено, що серед них міститься як ухвала Львівського апеляційного господарського суду про відновлення строку на апеляційне оскарження рішення у даній справі, так і постанови Львівського апеляційного господарського суду та Вищого господарського суду України у даній справі, якими залишено в силі рішення господарського суду Львівської області у даній справі, на виконання якого було видано наказ. Проте, вказані процесуальні документи датовані набагато раніше, аніж постанова ВДВС про зупинення виконавчого провадження та повернення виконавчого документу до органу, який його видав. Так, як вказувалося вище, оскаржувана постанова ВДВС датована 31.12.2013, в той час, як ухвала Львівського апеляційного господарського суду про поновлення строку датована 05.11.2007, постанова Львівського апеляційного господарського суду - 22.01.2008, постанова Вищого господарського суду України - 03.06.2008. Крім того, в матеріалах виконавчого провадження міститься ухвала Верховного Суду України від 14.08.2008, якою ДК "Газ України" НАК "Нафтогаз України" відмовлено у порушенні касаційного провадження з перегляду постанови Вищого господарського суду України від 03.06.2008. Отже, є вірним висновок судів попередніх інстанцій про те, що у ВДВС були відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження з наведених ним підстав "ухвалою Апеляційного господарського суду Львівської області про справі №4/725-19/20 відновлено строк для апеляційного оскарження.", та повернення виконавчого документу до органу, який його видав, оскільки процесуальні дії з перегляду рішення господарського суду, на виконання якого було видано наказ, мали місце задовго до 31.12.2013, про що ВДВС не могло бути невідомо.

Згідно із ст. 31 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, які державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

В той же час, як встановили суди та не спростовано ВДВС, в матеріалах справи відсутні будь-які докази дотримання виконавцем положень вказаної норми відносно направлення стягувачу оскаржуваної ним постанови про закінчення виконавчого провадження, що спричинило тривале позбавлення стягувача права на виконання судового рішення, прийнятого на його користь.

Колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що судами попередніх інстанцій в даному випадку обґрунтовано взято до уваги практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина судового розгляду (рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004).

При цьому в рішенні Європейського суду з прав людини від 15.01.2010 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" зазначено, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, було ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій із сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. У такому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті Першого протоколу до Конвенції.

Отже, вирішуючи питання наявності чи відсутності підстав для задоволення скарги стягувача на дії ВДВС відносно скасування постанови останнього від 31.12.2013 про закінчення виконавчого провадження №26750147 з примусового виконання наказу господарського суду Львівської області №4/725-19/20 від 04.10.2007, суди попередніх інстанцій, встановивши вищенаведені обставини, прийшли до правомірного висновку про її задоволення.

Відповідно до приписів статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти їх. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують зазначених вище висновків та пов'язані з вирішенням питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене, постанова апеляційної інстанції, якою залишено без змін ухвалу господарського суду першої інстанції, відповідає нормам чинного законодавства і має бути залишена без змін.

Керуючись, ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111, 11113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного господарського суду від 10.01.2017 та ухвалу господарського суду Львівської області від 12.12.2016 у справі № 4/725-19/20 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.Л. Барицька

Судді: Н.М. Губенко

В.І. Картере