ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2017 р. Справа № 911/4244/16

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Щасливської сільської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Русь, ХХІ століття»

про визнання дійсною та укладеною додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р.

секретар судового засідання (ст. секретар): Діхтярук Є.А.

за участю представників:

від позивача: Прилуцька Т.О. (довіреність б/н від 10.01.2017 р.);

від відповідача: Журавель Р.О. (довіреність б/н від 31.05.2016 р.).

Обставини справи:

Щасливська сільська рада (далі - позивач) звернулась до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська Русь, ХХІ століття» (далі - ТОВ «Київська Русь, ХХІ століття», відповідач) про визнання дійсною та укладеною додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на укладення з відповідачем договору № 36 від 08.02.2003 р. оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченко А.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 453, згідно з яким відповідачу було передано в оренду земельну ділянку загальною площею 2,1356 га. Надалі між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1/130 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 р., відповідно до якої до договору були внесені зміни щодо розміру та умов сплати орендної плати.

Як зазначає Щасливська сільська рада, провести донарахування та сплатити заборгованість з орендної плати на вимогу позивача відповідач відмовився, посилаючись на те, що додаткова угода № 1/130 від 01.06.2009 р. є недійсною та неукладеною з підстав нездійснення її нотаріального посвідчення та державної реєстрації. У зв'язку з викладеним позивач просить суд визнати дійсною та укладеною додаткову угоду № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 р., укладену між Щасливською сільською радою та ТОВ «Київська Русь, ХХІ століття», а також стягнути з відповідача судові витрати у сумі 1378,00 грн.

Розгляд справи відкладався.

24.02.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив б/н від 24.02.2017 р. (вх. № 4208/17 від 24.02.2017 р.) на позовну заяву, за змістом якого представник відповідача проти позовних вимог заперечує, зазначаючи, що станом на день підписання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди № 36 від 08.02.2003 р. діяла редакція Закону України «Про оренду землі», якою було регламентовано державну реєстрацію як укладених договорів оренди, так і змін до них. Окрім того, відповідач стверджує, що посилання позивача на те, що виключно ч. 4 п. 4 договору № 36 від 08.02.2003 р. врегульовано порядок та форму укладення додаткових угод до даного договору, а саме - письмову форму, спростовується положеннями законодавства, що діяло на момент укладення додаткової угоди №1/130 від 01.06.2009 р.

24.02.2017 р. до господарського суду Київської області представником позивача було подане клопотання б/н від 24.02.2017 р. (вх. № 4236/17 від 24.02.2017 р.) про продовження строку вирішення справи на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 24.02.2017 р. було продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів.

13.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н, б/д (вх. № 5346/17 від 13.03.2017 р.) про застосування строків позовної давності.

13.03.2017 р. до господарського суду Київської області від представника відповідача надійшло клопотання б/н, б/д (вх. № 5347/17 від 13.03.2017 р.) про долучення документів до матеріалів справи, зокрема, витягу з офіційного сайту Міністерства юстиції України щодо ВАТ «Київська Русь, ХХІ століття», витягу з офіційного сайту Міністерства юстиції України щодо ТОВ «Київська Русь, ХХІ століття».

Представник позивача у судовому засіданні 13.03.2017 р. позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 13.03.2017 р. за змістом відзиву та поданих пояснень проти задоволення позовних вимог заперечував.

У судовому засіданні 13.03.2017 р. було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

08.02.2003 р. між Щасливською сільською радою (орендодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Київська Русь, ХХІ століття», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська Русь, ХХІ століття», (орендар) було укладено договір оренди земельної ділянки № 36, який був посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Кузьміченко А.П. (зареєстровано в реєстрі за № 453) та зареєстрований у Бориспільському районному відділі земельних ресурсів, про що вчинено запис № 19 від 12.02.2003 р.

Відповідно до п. 1 договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка знаходиться в адмінмежах Щасливської сільської ради, Бориспільського району, Київської області, в межах с. Щасливе, Бориспільського району, Київської області, загальна площа якої згідно з п. 3 даного договору становить 2,1356 гектара земель громадського призначення.

Сторонами було визначено, що договір укладається на 49 років, починаючи з дати його реєстрації (п. 2.2 договору).

Пунктом 2.3 даного договору передбачено, що орендна плата становить 3900,00 грн. за поточний рік, що становить 325,00 грн. за кожний місяць. Окрім того, зазначеним пунктом договору передбачено випадки щорічного перегляду розміру орендної плати.

Згідно у пункті 4 договору, будь-які зміни або доповнення до цього договору здійснюються у письмовій формі та підписуються належним чином уповноваженими представниками сторін.

Як зазначено у позові, 13.11.2008 р. Щасливською міською радою було прийняте рішення № 463.2-24-V, відповідно до якого з 01.01.2009 р. для підприємств, які орендують земельні ділянки несільськогосподарського призначення комунальної власності, було встановлено річну орендну плату в розмірі 10 відсотків від нормативно-грошової оцінки землі.

01.06.2009 р. між позивачем та відповідачем у простій письмовій формі була укладена додаткова угода № 1/130 до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 р., яка не була зареєстрована у визначеному законодавством України для договорів оренди землі порядку.

Відповідно до додаткової угоди річну орендну плату було встановлено в розмірі 10 відсотків від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Окрім того, п. 1 додаткової угоди було передбачено, що сторони дійшли згоди про укладення даної додаткової угоди в письмовій формі без нотаріального посвідчення.

04.12.2014 р. та 10.03.2016 р. позивач надсилав відповідачу претензії № 02-14-1406 та № 260 відповідно з вимогою провести донарахування плати за користування земельною ділянкою згідно з додатковою угодою № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди землі, однак відповідач, за твердженням Щасливської сільської ради, ухиляється від виконання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р з мотивів її недійсності та неукладеності, у зв'язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом про визнання додаткової угоди дійсною та укладеною.

Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» регламентовано, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

У ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1. ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Поряд з цим, слід зазначити, що згідно з ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України підставою для зміни договору є згода сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом, чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту його державної реєстрації.

Відповідно до ч. 5 ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції на час укладення додаткової угоди до договору оренди землі) право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Окрім того, відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення додаткової угоди до договору оренди землі) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Стаття 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладення додаткової угоди до договору оренди землі) передбачає, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Стаття 30 Закону України «Про оренду землі» встановлює, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Таким чином, враховуючи вимоги вищезазначених норм права, чинних на час укладення спірної додаткової угоди, зміни до договору оренди землі набувають чинності в такому ж самому порядку, як і сам договір, тобто після їх державної реєстрації.

Оскільки додаткова угода № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 р. не була зареєстрована у визначеному на той час законодавством України порядку, то в силу зазначених вище вимог законодавства, зокрема, ст. ст. 210, 640 Цивільного кодексу України, вона є неукладеною.

З огляду на те, що додаткова угода № 1/130 від 01.06.2009 р. до договору оренди земельної ділянки № 36 від 08.02.2003 р. не була зареєстрована у встановленому порядку, і така додаткова угода не може бути визнана укладеною, то, відповідно, підстави для задоволення позову в цій частині є відсутніми.

Стосовно вимоги Щасливської сільської ради про визнання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р. дійсною слід зазначити таке.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ч. 2 ст. 220 ЦК України).

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. передбачено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

З огляду на вищевикладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог Щасливської сільської ради про визнання додаткової угоди № 1/130 від 01.06.2009 р. дійсною.

Решта доданих до матеріалів справи документів та доводів сторін були ретельно досліджена судом і наведених вище висновків суду не спростовує.

Слід зазначити також, що відповідачем 13.03.2017 р. було подано клопотання б/н, б/д (вх. № 5346/17 від 13.03.2017 р.) про застосування строків позовної давності, мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом через 7 років після укладення спірної додаткової угоди, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.

Згідно з приписами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 ст. 267 ЦК України).

Водночас, відповідно до п. 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. № 10, за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Таким чином, у випадку встановлення судом факту відсутності у позивача порушеного права, питання щодо застосування позовної давності судом не вирішується.

З огляду на викладене, у даній справі позовна давність не може бути застосована, оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Судові витрати відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32-34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення підписане 23.03.2017 р.

Суддя В.М. Бабкіна