РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017Справа №910/23369/16

За позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій

області

До Міністерства інфраструктури України

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Маріупольський морський торгівельний порт»

про зобов'язання вчинити дії

Суддя Спичак О.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Степаненко В.В. - по дов.

від відповідача: Ігнатенко Т.Б. - по дов.

від третьої особи: Пихтін К.В. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства інфраструктури України про зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 22.12.2016р. було порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 13.01.2017р.

03.01.2017р. на адресу Господарського суду м. Києва від позивача надійшли матеріали на виконання вимог ухвали про порушення провадження у справі.

Представник відповідача в судове засідання 13.01.2017р. не з'явився, проте13.01.2017р. через канцелярію суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У зв'язку з неявкою представника відповідача та необхідністю витребування додаткових доказів по справі ухвалою від 13.01.2017р. розгляд справи було відкладено на 30.01.2017р.

За приписами ч.1 ст.27 Господарського процесуального кодексу України якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що балансоутримувачем цілісного майнового комплексу «Автогосподарство», яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Краснофлотська, 125, є Державне підприємство «Маріупольський морський торгівельний порт» (87510, Донецька область, м.Маріуполь, проспект Адмірала Луніна, буд.99, ).

Таким чином, приймаючи до уваги предмет та підстави позовних вимог, суд дійшов висновку, що рішення по справі може вплинути на права та обов'язки Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт», а отже, доцільним є залучення з власної ініціативи вказаної особи до участі у розгляді справи в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Ухвалою від 31.01.2017р. було залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державне підприємство «Маріупольський морський торгівельний порт» та відкладено розгляд справи на 20.02.2017р.

Представником відповідача 13.02.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представником відповідача 20.02.2017р. через канцелярію суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, проте, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Представники сторін 20.02.2017р. подали спільне письмове клопотання про продовження строків розгляду справи на 15 днів.

Відповідно до ст.69 Господарського процесуального кодексу України у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

З огляду на наведене вище, суд дійшов висновку щодо задоволення спільного клопотання позивача та відповідача про продовження строків розгляду справи.

Ухвалою від 20.02.2017р. було продовжено строк вирішення спору у справі № 910/23369/16 на 15 днів та відкладено її розгляд на 09.03.2017р.

27.02.2017р. до господарського суду надійшли пояснення третьої особи по суті спору.

Представником відповідача 09.03.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Представник позивача проти задоволення означеного клопотання надав заперечення.

Судом було розглянуто та задоволено клопотання Міністерства інфраструктури України про відкладення розгляду справи.

Представник третьої особи у судове засідання 09.03.2017р. не з'явився, проте, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Ухвалою від 10.03.2017р. розгляд справи було відкладено на 27.03.2017р.

Представником відповідача 27.03.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про виклик свідка у судове засідання та відкладення розгляду справи. У судовому засіданні 27.03.2017р. представником вказаного учасника судового процесу надано усні пояснення щодо означеного клопотання, відповідно до яких підтримано подане клопотання.

Представник позивача проти задоволення клопотання відповідача надав заперечення.

Представник третьої особи залишає вирішення клопотання відповідача на розсуд суду.

Розглянувши означене клопотання представника відповідача судом було відмовлено в його задоволенні з урахуванням наступного.

За приписами ч.1 ст.30 Господарського процесуального кодексу України в судовому процесі можуть брати участь посадові особи та інші працівники підприємств, установ, організацій, державних та інших органів, коли їх викликано для дачі пояснень з питань, що виникають під час розгляду справи. Ці особи мають право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, брати участь в огляді та дослідженні доказів.

Виходячи з предмету та підстав позовних вимог, суд не вбачає підстав для виклику у судове засідання заступника Департаменту управління об'єктами державної власності - начальника відділу управління корпоративними правами Дудник Світлани Олександрівни.

Одночасно, клопотання відповідача про відкладення розгляду справи також підлягає залишенню без задоволення.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи висновки суду щодо відсутності підстав для виклику у судове засідання посадової особи Міністерства інфраструктури України, суд не вважає за доцільне відкладати розгляд справи.

До того ж, у ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Наразі, суд зауважує, що справа №910/23369/16 розглядається з 20.12.2016р., а отже, подальше відкладення розгляду справи може призвести до затягування строків розгляду спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Отже, з урахуванням наведеного вище, клопотання відповідача, подане 27.03.2017р., було залишено судом без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні 27.03.2017р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Представником третьої особи було надано усні пояснення по суті спору.

В судовому засіданні 27.03.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як свідчать матеріали справи, 09.04.2003р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансмарі» (орендар) було укладено договір №1039/2003 оренди, відповідно до п.1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування майно, що належить до державної власності - цілісний майновий комплекс «Автогосподарство», склад і вартість якого визначено у відповідності з додатками №1, 2, 3 до договору оренди, протоколом про результати інвентаризації та передавальним актом підприємства, складеним станом на 30.11.2002р., вартість якого становить 2979479 грн., в тому числі, по первісній вартості 8849473 грн.; по балансовій (залишковій) вартості 2859979 грн.

Згідно із п.3.1 договору №1039/2003 від 09.04.2003р. орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої Кабінетом Міністрів України, і становить без податку на додану вартість за листопад 2002 р. базовий місяць 9533,26 грн. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством України. Орендна плата за перший місяць оренди - квітень 2003 р. визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за грудень 2002 р., лютий, березень, квітень 2003 р.

Пунктом 3.3 договору №1039/2003 від 09.04.2003р. передбачено, що орендна плата перераховується до державного бюджету з врахуванням умов Закону України «Про державний бюджет України» за кожен місяць фактичного використання майна, що належить до державної власності, щомісяця не пізніше 25 числа.

Представленими до матеріалів справи документами підтверджується, що Господарським судом Донецької області розглядалась справа №20/96пд за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмарі» про розірвання договору оренди.

Рішенням від 18.06.2007р. Господарського суду Донецької області по справі №20/96пд позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області задоволено в повному обсязі: розірвано договір №1039/2003 від 09.04.2003р. та зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансмарі» повернути до державної власності орендоване за договором №1039/2003 від 09.04.2003р. майно; розподілено судові витрати.

Постановою від 28.11.2007р. Донецького апеляційного господарського суду рішення від 18.06.2007р. Господарського суду Донецької області по справі №20/96пд скасовано в частині позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансмарі» повернути майно, в цій частині позов залишено без розгляду; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою від 27.02.2008р. Вищого господарського суду України постанову від 28.11.2007р. Донецького апеляційного господарського суду змінено в частині залишення без розгляду позовної вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України про повернення орендованого майна, в цій частині позов задоволено.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012 та від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13.

Отже, постанова від 28.11.2007р. Донецького апеляційного господарського суду, з урахуванням постанови від 27.02.2008р. Вищого господарського суду України по справі №20/96пд, має преюдиціальне значення, а встановлені ними факти, повторного доведення не потребують.

Частиною 1 ст.27 Закону України «Про орендну державного та комунального майна» передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди. Якщо орендар допустив погіршення стану орендованого майна або його загибель, він повинен відшкодувати орендодавцеві збитки, якщо не доведе, що погіршення або загибель майна сталися не з його вини.

Порядок повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди визначено Наказом №847 від 07.08.1997р. Фонду державного майна України «Про затвердження Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди».

Цей Порядок поширюється на випадки повернення цілісних майнових комплексів державних підприємств та організацій, їх структурних підрозділів, цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів (далі - орендовані підприємства) після припинення (внаслідок закінчення строку) договору оренди, розірвання договору оренди за погодженням сторін або за рішенням суду (п.2 Наказу №847 від 07.08.1997р. Фонду державного майна України «Про затвердження Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди»).

Повна інвентаризація майна орендованого підприємства проводиться інвентаризаційною комісією, утвореною орендодавцем, станом на останнє число місяця в період, що настає не раніше ніж за три місяці до дати закінчення строку дії договору оренди та завершується не пізніше зазначеної дати. Дата інвентаризації збігається з датою оцінки. За даними інвентаризації складаються зведений акт інвентаризації та протокол розподілу вартості майна між орендодавцем і орендарем, які Комісія подає на погодження орендарю і затвердження орендодавцю. На основі протоколу про результати інвентаризації складаються передавальний і розподільчий баланси з виділенням по кожному рядку часток держави і орендаря. У разі надіслання орендарю письмового повідомлення про непродовження або розірвання договору оренди та неможливості проведення інвентаризації і відповідно оцінки майна у зв'язку з ненаданням орендарем представників до складу інвентаризаційної комісії, відмовою утворювати робочі інвентаризаційні групи, допускати членів інвентаризаційної комісії на об'єкт оренди та надавати достовірну і в повному обсязі інформацію, а також настанням обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) повернення (передача) майна здійснюється в такому порядку: орендодавець приймає рішення про згоду на передачу орендованого цілісного майнового комплексу уповноваженому органу управління шляхом видання відповідного наказу та повідомляє про це уповноважений орган управління; уповноважений орган управління, у тому числі визначений Кабінетом Міністрів України, визначає державне підприємство, у повне господарське відання якого буде передано цілісний майновий комплекс, що повертається з оренди; орендодавець та уповноважений орган управління приймають рішення про передачу орендованого цілісного майнового комплексу зазначеному органу управління шляхом видання наказу, якщо інше не визначено Кабінетом Міністрів України; уповноважений орган управління видає наказ щодо приймання зазначеним державним підприємством у повне господарське відання цілісного майнового комплексу, що повертається з оренди, та проведення державним підприємством інвентаризації самостійно протягом трьох місяців після прийняття ним майна на баланс; на виконання наказу уповноваженого органу управління державне підприємство здійснює комплекс заходів щодо: приймання цілісного майнового комплексу у повне господарське відання; прийняття майна на баланс за даними останньої інвентаризації майна; здійснення інвентаризації майна протягом трьох місяців після прийняття його на баланс. Оцінка цілісного майнового комплексу орендованого підприємства і часток держави та орендаря в ньому здійснюється на дату повної інвентаризації за даними інвентаризації і передавального балансу в 15-денний строк після їх отримання і оформлюється актом оцінки вартості цілісного майнового комплексу орендованого підприємства у разі припинення або розірвання договору оренди (далі - акт оцінки) за наведеною формою (додаток) (п.п.6, 10, 11, 12 Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди).

Листами №07-06-02-01820 від 24.04.2015р., №07-06-02-03274 від 15.07.2014р. Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області зверталось до Міністерства інфраструктури України з пропозицією розглянути питання прийняття з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» відповідно до процедури, що наведена у п.11 Наказу №847 від 07.08.1997р. Фонду державного майна України. Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не спростовані, останнім відповіді на означені листи не надано.

Листом №07-06-02-05048 від 25.09.2015р. позивач повторно просив відповідача розглянути питання прийняття з оренди державного майна.

У листі №11983/16/10-15 від 27.10.2015р. відповідачем проти прийняття з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» у відповідності до п.11 Наказу №847 від 07.08.1997р. Фонду державного майна України було надано заперечення.

Разом з листом №07-06-02-06205 від 11.11.2015р. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області було направлено на адресу відповідача Наказ №00951 від 09.11.2015р. «Про прийняття рішення про згоду на передачу державного майна - цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» до уповноваженого органу управління». Одночасно, у вказаному листі заявник звернувся з проханням підтвердити рішення Міністерства інфраструктури України щодо визначення Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» балансоутримувачем зазначеного державного майна.

За поясненнями заявника, відповіді на означене звернення з боку відповідача не надходило.

У листі №14389/16/10-5 від 25.12.2015р. Міністерством інфраструктури України було повідомлено позивача про те, що Наказом №97 від 20.02.2013р. «Про повернення з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» балансоутримувачем вказаного державного майна визначено Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт».

У подальшому Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Донецькій області було скеровано відповідачу наказ №00021 від 18.01.2016р. «Про прийняття рішення про передачу державного майна - цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» до уповноваженого органу управління» для проведення подальшої роботи щодо передачі цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» Міністерству інфраструктури України.

Отже, з поясненнями заявника, оскільки Міністерство інфраструктури України з моменту його створення здійснює функції з управління об'єктами державної власності, що належить до сфери його управління, з огляду на те, що згідно Наказу №97 від 20.02.2013р. Міністерства інфраструктури України «Про повернення з оренди державного майна - цілісного майнового комплексу «Автогосподарство» балансоутримувачем вказаного державного майна визначено Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт», позивач звернувся до суду з позовом про зобов'язання Міністерства інфраструктури України видати наказ, за яким Регіональне відділення Фонду державного майна України по Донецькій області передає, а Міністерство інфраструктури України приймає до сфери свого управління державне майно - цілісний майновий комплекс «Автогосподарство», яке розташоване за адресою: Донецька область, м.Маріуполь, вул.Краснофлотська, 125, відповідно до вимог Порядку повернення орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств після припинення або розірвання договору оренди, який затверджено Наказом №847 від 07.08.1997р. Фонду державного майна України.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, господарський суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст.15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України»

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до п.1 Положення про Міністерство інфраструктури України, яке затверджено Указом №581/2011 від 12.05.2011р. Президента України, Міністерство інфраструктури України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мінінфраструктури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сферах авіаційного, автомобільного, залізничного, морського і річкового, міського електричного транспорту та у сферах використання повітряного простору України, туризму, діяльності курортів, метрополітенів, дорожнього господарства, надання послуг поштового зв'язку, забезпечення підготовки та реалізації в Україні інфраструктурних проектів для виконання завдань і заходів з підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, інших міжнародних спортивних подій, забезпечення безпеки руху, навігаційно-гідрографічного забезпечення судноплавства, торговельного мореплавства (центральний орган виконавчої влади у сфері транспорту, дорожнього господарства, туризму та інфраструктури).

Мінінфраструктури України з метою організації своєї діяльності, в тому числі, здійснює відповідно до законодавства функції з управління об'єктами державної власності, майном підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за діяльністю господарських структур (п.5 Положення про Міністерство інфраструктури України).

Згідно пункту 8 вказаного Положення Мінінфраструктури України у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписуються Міністром інфраструктури України.

Аналогічні повноваження відповідача визначено у Положенні про Міністерство інфраструктури України, яке затверджено Постановою №460 від 30.06.2015р. Кабінету Міністрів України.

Тобто, з наведеного вбачається, що прийняття наказів стовно управління об'єктами державної власності, майном підприємств, установ, організацій, що належать до сфери його управління Мінінфраструктури України, фактично належить до владних повноважень відповідача.

Наразі, суд зауважує, що суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм у межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження в будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами. Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі завдань господарського судочинства.

З урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог Регіонального відділення Фонду державного майна України по Донецькій області до Міністерства інфраструктури України про зобов'язання вчинити дії.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

31.03.2017р.

Суддя О.М. Спичак