УХВАЛА

28.03.2017Справа № 910/21175/16

За позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1;

до 1) громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3;

2) громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_4;

3) громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_5

про стягнення 13 093 476,73 грн.

Суддя Привалов А.І.

Без участі представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі - позивач) з позовом до 1) громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3; 2) громадянки Республіки Білорусь ОСОБА_4; 3) громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_5 про стягнення 13 093 476,73 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем-1 Договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла», укладеного 17.12.2014р. між учасниками товариства ОСОБА_5 та ОСОБА_3, а також порушенням відповідачем-2 умов Договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Камілла» від 15.05.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.11.2016р. у справі № 910/21175/16 позовну заяву Суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особої-підприємця ОСОБА_1 повернуто на підставі п.п. 2, 3, 4 ,5 ст. 63 ГПК України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016р. ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.11.2016р. у справі № 910/21175/16 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.03.2017р. касаційну скаргу ФОП ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 21.11.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.12.2016р. у справі № 910/21175/16 скасовано. Справу № 910/21175/16 передано до Господарського суду міста Києва для вирішення питання про прийняття позовної заяви до розгляду.

Постанова Вищого господарського суду України від 07.03.2017р. мотивована тим, що господарський суд безпідставно обмежив право позивача на доступ до правосуддя та суди дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для відстрочення сплати судового збору.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 111-12 ГПК України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи, Господарський суд міста Києва ухвалою від 27.03.2017р. відстрочив фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі; прийняв позовну заяву до розгляду та порушив провадження у справі. Розгляд справи призначено на 13.04.2017р. о 11:00 год.

Як вбачається з матеріалів справи, разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також накладення арешту на грошові кошти в межах позовних вимог, що знаходяться на рахунках ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та частки у статутних капіталах ТОВ «Торговий дім «Камілла», ТОВ «Укртаткап», ТОВ «Плато Плюс», ТОВ «Булат», ТОВ «Діонісія», які належать ОСОБА_3

Заява обґрунтована тим, що відповідач-2 ухиляється від виконання зобов'язань по сплаті грошових коштів в особливо великих розмірах. На підтвердження даних обставин позивач посилається на те, що ОСОБА_3 вчиняє дії, якими приховує майно, на яке може бути звернуто стягнення, шляхом спонукання установи банків накладати заборону на стягнення за кредитами, яких не існує та/або погашені на момент виникнення грошового зобов'язання. Окрім того, ОСОБА_3 обтяжив нерухоме майно шляхом укладення договорів іпотеки, а також надав довіреність своїй дружині ОСОБА_4 від 10.02.2015р. на розпорядження своїм майном, в тому числі дарування його своєму родичу ОСОБА_6 Також, на підтвердження існуючої вірогідності того, що ОСОБА_3 може та має на меті відчужити своє майно для подальшого ухилення від виплати боргу позивачем до заяви додано копію скороченого витягу з Єдиного реєстру довіреностей, що підтверджує надані ОСОБА_3 довіреностей третім особам на розпорядження своїм майном за для подальшої його реалізації.

Розглянувши заяви позивача про забезпечення позову та матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяв про забезпечення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд виходить з того, що заявлені позивачем заходи до забезпечення позову у вигляді накладення арешту та заборони вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження нерухомого майна, яке належить ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також накладення арешту на частки у статутних капіталах ТОВ «Торговий дім «Камілла», ТОВ «Укртаткап», ТОВ «Плато Плюс», ТОВ «Булат», ТОВ «Діонісія», які належать ОСОБА_3 не відповідають предмету заявлених позовних вимог - стягнення грошових коштів.

Крім того, позивачем належними доказами не доведено факт реалізації ОСОБА_3 на даний час свого майна.

Отже, враховуючи збалансованість інтересів сторін, суд виходить з того, що припущення позивача про те, що відповідач буде ухилятись від виконання рішення суду в даній справі на теперішній час не підтверджується належними та допустимими доказами.

Таким чином, клопотання позивача про вжиття заходів до забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Враховуючи положення ст. 49 ГПК України та Закону України "Про судовий збір", оскільки заяви про вжиття заходів до забезпечення позову судом розглянуто, тому витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі за розгляд заяв про забезпечення позову, відшкодуванню та поверненню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 66, 67, 86 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

Відмовити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в задоволенні заяви від 16.11.2016р. про забезпечення позову.

Суддя А.І. Привалов