ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа № 922/3359/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Могилєвкін Ю.О. , суддя Пушай В.І.

при секретарі Кладько А.С.

за участю представників сторін:

прокурора Алекаєва Ю.В., службове посвідчення №042342 від 29.03.2016 р.,

прокурора Кіншакової Н.В., службове посвідчення №037049 від 22.12.2015 р.,

1-го відповідача - Оганезової Р.А., за дов.№08-11/8/2-17 від 03.01.2017 р.,

2-го відповідача - не з"явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області (вх. № 58 Х/3-12) на рішення господарського суду Харківської області від 13 грудня 2016 року по справі №922/3359/16

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, м.Харків

до: 1. Харківської міської ради, м. Харків

2. Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино", м. Харків

про скасування рішення, визнання недійсним державного акту,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.12.2016 року у справі №922/3359/16 (суддя Пономаренко Т.О.) в позові Керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області до Харківської міської ради, Обслуговуючого кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" про скасування рішення та визнання недійсним державного акту - відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Прокуратура Харківської області звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 13.12.2016 року у справі №922/3359/16 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Обслуговуючий кооператив "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що оскаржуване рішення прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права, з доведеністю обставин, що мають значення для справи, та з відповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи.

Харківська міська рада відзиву на апеляційну скаргу не надала, однак її представник в судовому засіданні пояснив, що рішення суду є законним, обґрунтованим і таким, що прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства і матеріалів справи. Просить залишити рішення без змін, а апеляційну скаргу позивача - без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, в ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок Харківської міською радою місцевою прокуратурою встановлено, що згідно пункту 11 додатку 1 до рішення 8 сесії Харківської міської ради 6 скликання "Про надання юридичним та фізичним особам земельних ділянок для будівництва (реконструкції) об'єктів" від 06 липня 2011 року №330/11, передано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" функції замовника на будівництво об'єкта зі зміною його функціонального призначення під житлову забудову по вул. Дерев'янка, 19; надано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" у власність земельну ділянку кадастровий номер :16:003:0035, за рахунок земель житлової та громадської забудови, загальною площею 3,000 га, в межах акту встановлення меж земельної ділянки на місцевості від 22.02.2008 р. №349/08 для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Дерев'янка, 19. Будівництво виконати до 31.12.2013 р.

У подальшому, на підставі зазначеного рішення Харківської міської ради Управлінням Державного земельного агентства у місті Харкові видано Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино" державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :16:003:0035 серії ЯК №159254, який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 02 грудня 2011 року за №00111.

В обґрунтування позову керівник Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області посилається на те, що частина вказаної земельної ділянки, яка передана у власність Обслуговуючому кооперативу "Житлово-будівельний кооператив "Сан-Марино", відноситься до земель водного фонду, оскільки включають землі, зайняті водним об'єктом - струмком Саржинка (Саржин), а тому відповідно до положень статей 58, 84 Земельного кодексу України, статей 3-5 Водного кодексу України не можуть передаватись у приватну власність. Поряд з цим, спірна земельна ділянка розташована в 25-метровій зоні прибережної захисної смуги струмка Саржинка (Саржин), що підтверджується листом Харківського регіонального управління водних ресурсів від 17.08.2016 №16/363.

Такі обставини, на думку керівника Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, свідчать про порушення прав і охоронюваних законом інтересів держави та є підставою для їх захисту у спосіб, вказаний в позовній заяві.

Колегія суддів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"

визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише

на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і

законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами

України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Органи

місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед

територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у

відповідності до статті 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Відповідно до статті 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що органи місцевого самоврядування, здійснюють управління і самостійно вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Такі ж положення закріплені в статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються Конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними, що кореспондується із вимогами частини З статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Пунктом 34 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що виключно на пленарних засіданнях ради вирішуються, відповідно до Закону, питання регулювання земельних відносин.

Статтею 122 Земельного кодексу України визначено що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

В свою чергу, частиною 1 статті 5 Водного кодексу України визначено вичерпний перелік водних об'єктів загальнодержавного значення. До їх числа згідно з пунктом 3 частини 1 статті 5 Водного кодексу України відносяться в тому числі притоки всіх порядків річок, що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області.

Струмок Саржинка - це лівий приток річки Лопань, яка є притоком річки Сіверський Донець.

Зазначені обставини є загальновідомими, а тому згідно з частини 2 статті 35 ГПК України не потребують доказування.

Відповідно до статті 4 ВК України та частини 1 статті 58 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до земель водного фонду, серед іншого, належать землі, зайняті прибережними захисними смугами, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Відповідно до статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги, а саме уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон відповідно до Порядку, зважаючи на конкретну ситуацію.

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озерами), водотоками (річками, струмками) штучними водоймами (водосховищами, ставками), каналами та іншими об'єктами, і землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на яких знаходиться водний фонд України та на який поширюється окремий порядок надання та використання.

Відповідно до положень статті 84 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право на землі водного фонду, передбачене статтею 59 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), передбачає можливість передачі юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування земельних ділянок прибережних захисних смуг із земель водного фонду на умовах оренди (частина 4 статті 59 цього Кодексу). При цьому згідно з положеннями статті 83 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття рішення про продаж спірної земельної ділянки) до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Враховуючи викладене, за змістом зазначених норм землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватися у власність юридичним особам, оскільки є землями водного фонду України.

Як вбачається з технічної документації із землеустрою пов'язаної із встановлення меж земельної ділянки в натурі і оформлення документів, що посвідчують права власності на земельну ділянку ОК «ЖБК «Сан-Марино» для будівництва та подальшої експлуатації житлової забудови по вул. Дерев'янка, 19 (а.с.107-122, том 1) земельна ділянка з кадастровим номером :16:003:0035, загальною площею 3,3000 га, яка знаходиться в м. Харкові по вул. Дерев'янка, 19, відноситься до земель житлової забудови.

Прокурор по даній справі наполягає на тому, що частина вказаної земельної ділянки, яка передана у власність ОК «ЖБК «Сан-Марино», відноситься до земель водного фонду, оскільки включають землі, зайняті водним об'єктом - струмком Саржинка (Саржин) та розташована в 25 - метровій зоні прибережної захисної смухи струмка Саржинка (Саржин).

До земель водного фонду, згідно частини 1 статті 58 Земельного кодексу та статті 4 Водного кодексу України, належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами. Особливість їх використання є законодавчо передбачене встановлення уздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водойм водоохоронних зон.

Метою встановлення прибережних захисних смуг, згідно статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України, є захист поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Визначення розмірів прибережних захисних смуг встановлено у статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України. Так, ширина встановлення прибережної захисної смуги залежить від водного об'єкту, навколо якого вона встановлюється та його площі. Першу групу складають річки та водойми (озера, водосховища, ставки), а другу моря, морські затоки і лимани. У першому випадку ширина прибережної захисної смуги становить:

а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При цьому, правовий режим прибережних захисних смуг встановлюється виключно на території суходолу, межа якої визначається урізом води (у меженний період), та не поширюється безпосередньо на водний об'єкт або його частину.

Згідно частиною 3 статті 60 Земельного кодексу України, абзацу 7, 8 статті 88 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Матеріали справи містять фрагмент схеми генерального плану міста Харкова, який затверджений рішенням Харківської міської ради від 23.06.2004 року №89/04, в якому відсутній струмок Саржинка.

Зазначений вище генеральний план міста Харкова був діючим на час надання земельної ділянки ОК «ЖБК «Сан-Марино», що розташована у місті Харкові, вул. Дерев'янка, 19.

Відповідно до частини 1 статті 53 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів складаються на основі затверджених у встановленому законодавством порядку генеральних планів населених пунктів або можуть розроблятись окремо їх частини.

Статтею 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює, що генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

Таким чином, враховуючи наданий до суду фрагмент Генерального плану міста Харкова, колегія суддів доходить до висновку, що земельна ділянка за адресою: м. Харків, вул. Дерев'янка, 19, не знаходилась на час прийняття спірного рішення, в межах прибережної захисної смуги, нормативні розміри якої встановлено у статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України (від мінімального 25 м до максимального 100 метрів).

При цьому, за документами які містяться в матеріалах справи, встановлено, що на вказаній земельній ділянці, у відповідності до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів №548 від 23.07.2010 року «Про затвердження Класифікації видів цільового призначення земель», призначено код згідно КВЦПЗ «в.2.1» - землі житлової забудови (землі, які використовуються для розміщення житлової забудови (житлові будинки, гуртожитки, господарські будівлі та інше)/для іншої житлової забудови (а.с. 42,117, том 1)

У 2010 році Дзержинський районний суд міста Харкова у своїй постанові від 20.08.2010 року за позовом ТОВ «Градмарш» до Управління Держкомзему у місті Харкові зазначив, що земельна ділянка по вул. Дерев'янка, 19 у місті Харкові, відноситься до земель житлової та громадської забудови.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Пунктом 12 Перехідних положень Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Колегія суддів зазначає, що розмежування земель державної та комунальної власності відбулося з 01.01.2013 року, разом із набуттям юридичної сили Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" від 06.09.2012 року № 5245-VI, яким було визначено засади розмежування земель державної та комунальної власності.

Саме цим законом було внесено зміни до Земельного кодексу та виключено частину 3 статті 84 Земельного кодексу в частині переліку земель та виключено пункт 12 Перехідних положень Земельного кодексу, який був чинний на момент спірних правовідносин.

Таким чином, до 01.01.2013 року діяли Перехідні положення Земельного кодексу України, які в тому числі регламентували порядок розпорядження землями на території населених пунктів до їх розмежування.

Викладене свідчить про те, що на момент прийняття оскаржуваних рішень Харківська міська рада, відповідно до пункту 12 Перехідних положень Земельного кодексу, мала беззаперечну компетенцію щодо розпорядження землею в межах населених пунктів, в тому числі правомірно розпорядилася спірною земельною ділянкою.

Станом на квітень 2011 року норма пункту 12 Перехідних положень була чинна, а розмежування земель не було проведене, що свідчить про неможливість застосування до спірних положень приписів статті 6 Закону України "Про розмежування земель державної та комунальної власності".

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила належність у Харківської міської ради повноважень на прийняття рішення №330/11 від 06.07.2011 року, у відповідності до якого земельна ділянка площею 3,000 га, за адресою: м. Харків, вул. Дерев'янка, 19, була надана у власність ОК «ЖБК «Сан-Марино» за рахунок земель житлової та громадської забудови.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-ІV закріплено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколами до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30.06.2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пункту 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24.06.2003 року майном у значенні ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини під правом власності розуміється також обґрунтоване очікування набути існуюче майно за договором.

З наведеного вбачається, що другий відповідач, отримавши за рішенням Харківської міської ради № 330/11 від 06.07.2011 року у власність земельну ділянку кадастровий номер :16:003:0035 за адресою: м. Харків, вул. Дерев'янка, 19, набув законне право отримати спірне майно у власність, до захисту якого підлягає застосуванню стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції.

Згідно частини 3 статті 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на час видачі спірного акту) право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування.

Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів від 02.04.2002 року № 449 затверджено форму державних актів на право власності та право постійного користування земельною ділянкою.

Процедура складання державних актів регулювалась Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджено Наказом Держкомзему від 04.05.1999 року № 43.

Пунктом 2 розділу ІІ Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 11.02.2010 року передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно в порядку, визначеному цим Законом, здійснюється з 01.01.2013 року.

Водночас, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок" від 05.03.2009 в пункті 3 розділу ІІ передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки.

Отже, чинне на час видачі спірного акту законодавство передбачало оформлення права постійного користування до 01.01.2013 року саме державними актами.

Статтею 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, державні акти на право власності чи постійне користування земельними ділянками є документами, що посвідчують право власності чи постійного користування земельними ділянками й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Із системного аналізу законодавства, вбачається, що підставами для визнання недійсними державних актів на землю є видача цих актів з порушенням компетенції органу, який їх видав та порушення у зв'язку з видачею акту прав особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

При цьому державні акти на право власності та постійного користування видавались на підставі рішень відповідних органів державної влади або органів місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачу акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано.

В пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" роз'яснено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 Цивільного кодексу України та статті 152 Земельного кодексу України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку.

Колегія суддів враховує те, що зазначені норми встановлюють нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчує його право власності.

З огляду на вище висвітлене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спірне рішення Харківської міської ради від 06.07.2011 року відповідає вимогам спеціального законодавства і не суперечить наведеній позиції Верховного суду, а тому позовні вимоги прокурора про визнання недійсним державного акту ЯК№159254 від 18.11.2011 року є необґрунтованими, та такими, що не підтверджені документально.

Крім того, колегія суддів не може взяти до уваги роз'яснення фахівців факультету геології, географії, рекреації та туризму Харківського національного університету імені В.Н. Карабіна, що надані місцевою прокуратурою, оскільки висновки зроблені згідно камеральних розрахункових даних та потребують більш детальної експертизи, уточнення та перевірки на місцевості.

Розглянувши клопотання Харківської міської ради про застосування строків позовної давності у справі № 922/3359/16, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Позовна давність, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до п. 1.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Визначення початку відліку позовної давності міститься в статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Відповідним суб'єктом здійснення державою своїх цивільних прав в даному випадку є прокурор, який згідно із статтею 1 Закону України "Про прокуратуру" здійснює прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими радами, їх виконавчими органами, з відповідними наслідками прокурорського нагляду, в тому числі і шляхом звернення до суду з позовом в інтересах держави.

Як встановлено у частині 1, 2, 4 статті 29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що норми закону встановлені частина 1 статті 261 ЦК України про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Водночас необхідно мати на увазі, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

Згідно з частиною 1 статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів.

Таким чином, до спірних взаємовідносин за позовом прокурора встановлюється загальна позовна давність, яка, згідно статті 257 ЦК України, становить три роки.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі №6-178цс15 та від 16.09.2015 року у справі №6-68цс15, які були прийняті на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152и, за змістом норми частини 1 статті 261 ЦК України для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому, норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Згідно витягів з протоколів пленарних засідань 8 сесії 6 скликання від 06.07.2011 року на пленарних засіданнях міської ради був присутній прокурор міста Харкова Попович Є.М, який відповідно до статті 121 Конституції України та Закону України "Про прокуратуру" здійснює нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів місцевими Радами та їх виконавчими органами.

Також, згідно з листом від 26.07.2011 року (копія додаються Харківською міською радою) до прокуратури міста Харкова було направлено копії оскаржуваного рішення.

У своїй постанові № 3-23гс14 від 27.05.2014 року Верховний Суд України дійшов висновку, що перебування прокурора під час пленарного засідання міської ради, на якому було прийняте оскаржуване рішення, є початком перебігу строку позовної давності, згідно частиною 1 статті 261 ЦК, норми якої також розповсюджуються і на звернення прокурора до суду. Та початок перебігу строку позовної давності починає свій перебіг не з дати здійснення прокурором перевірки оскаржуваного рішення, а з дати, коли прокурору було відомо про існування оскаржуваного рішення.

Наказами Генеральної прокуратури України від 12.04.2011 року № 3гн "Про організацію правозахисної діяльності органів прокуратури України" (п.10) та від 07.11.2012 року № 3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів" (пункт 3.1.) на органи прокуратури покладені обов'язки перевіряти законність правових актів Кабінету міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, не тільки в межах перевірки певних актів органів місцевого самоврядування а й встановлені певні строки для здійснення прокурорського нагляду, тобто щомісяця.

Отже прокурор, зобов'язаний був здійснити наглядові функції з приводу перевірки законності оскаржуваного рішення Харківської міської ради протягом місяця з дня його прийняття.

У зв'язку із обізнаністю прокурора м. Харкова про прийняття оскаржуваного рішення Харківської міської ради від 06.07.2011 року, згідно з Постановою Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-152цс14, також є обізнаними всі інші органи прокуратури, оскільки вони становлять єдину централізовану систему відповідно до статті 6 Закону України "Про прокуратуру".

Отже, початок перебігу позовної давності щодо оскарження рішення Харківської міської ради, починається саме з цієї дати прийняття рішення, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який перебував на пленарному засіданні, та у відповідності до статті 257 ЦК України, строк позовної давності за вимогами щодо оскарження цього рішення сплинув року 06.07.2014 року.

Проте, позов про скасування спірного рішення було подано заступником прокурора Харківської області до господарського суду лише 04.10.2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, колегія судді наголошує на тому, що нездійснення прокурором своїх цивільних прав, як уповноваженого державного органу у визначений законом строк, а відтак і звернення до суду після спливу позовної давності, є підставою для їх застосування згідно частиною 4 статті 267 ЦК України, оскільки прокурор в даному випадку, як уповноважений державою на її захист орган, має рівні з іншими цивільні права.

Отже, посилання прокурора на те, що він довідався про наче б то незаконне рішення міської ради у ході вивчення правомірності передачі у приватну власність земельних ділянок є юридично неспроможними.

Відповідно наказу Генерального прокурора України від 18.10.2010 року №3гн "Про організацію наглядової діяльності органів прокуратури щодо захисту прав і свобод громадян, державних та публічних інтересів", який діяв на момент прийняття рішення Харківською міською радою, прокурор повинен забезпечити нагляд за додержанням законів органами виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Згідно пункту 10 Наказу генеральної прокуратури України від 18.10.2010 року №3гн "Про організацію прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів", з метою підвищення ефективності наглядової діяльності за додержанням і застосуванням законів, керуючись статтями 1, 15, 19-24 Закону України "Про прокуратуру", було наказано, зокрема: періодично, але не рідше одного разу на місяць, перевіряти законність правових актів Кабінету Міністрів України, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Використовувати право участі у засіданнях цих органів.

Відповідно до статті 6 ЗУ "Про прокуратуру" прокуратура міста Харкова та прокуратура Дзержинського району м. Харкова становить єдину централізовану систему, яку очолює Генеральній прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящими.

Постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 29.10.2015 року № 6-152цс14 встановлено, норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало відомо (могло стати відомо) про порушення права, покладається на позивача.

Крім того, правова позиція Харківської міської ради відображається у судовій практиці, зокрема, у правовому висновку Верховного Суду України у справі у справі про стягнення відновної вартості зелених насаджень від 03.07.2015 року у справі № 6-178цс15 від 01.07.2015 року.

Відповідно до статті 111-28 ГПК України рішення Верховного суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Оскільки позивач набуває та здійснює свої права та обов'язки через свої органи, то його обізнаність про порушення його прав або можливість такої обізнаності слід розглядати через призму обізнаності його органів та інших осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері земельних відносин.

Прокурор, приймаючи на себе компетенцію представляти інтереси держави у спірних правовідносинах, автоматично приймає на себе обов'язок бути компетентним (обізнаним) в усіх юридично значущих обставинах цих відносин.

Отже, прокурор як позивач вважається таким, що довідалися або міг би довідатись про порушення прав безпосередньо після прийняття вищевказаного рішення Харківської міської ради.

Нездійснення своєчасного прокурорського нагляду за прийнятими рішеннями органів місцевого самоврядування, що є обов'язком органів прокуратури відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру", призводить до наслідків, визначених частиною 2 статті 12, частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України, оскільки держава здійснює свої права через органи державної влади.

Таким чином, обізнаність прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області, який входить до єдиної централізованої системи органів прокуратури про прийняття Харківською міською радою оскаржуваних рішень починає рахуватися саме з дати прийняття оскаржуваних рішень, оскільки його прийняття відбувалось безпосередньо за участю прокурора міста Харкова, який був присутній у сесійній залі на пленарному засіданні. Харківської міської ради, та отримавши рішення Харківської міської ради згідно наказів Генерального прокурора зобов'язаний був та мав всі можливості ознайомитися з матеріалами які стали підставами для прийняття міською радою оскаржуваного рішення та довідатись про його законність.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених прокурором поважних причин її пропущення.

Розглянувши позов прокурора Харківської місцевої прокуратури №1 Харківської області колегія суддів дійшла висновку про його необґрунтованість, тому відмовляє у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості, а не з підстав спливу позовної давності.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів відзначає відсутність належних доказів щодо обставин, передбачених статтею 104 Господарського процесуального кодексу України, які підтверджували б наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 13.12.2016 року у справі №922/3359/16 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга Прокуратури Харківської області не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.12.2016 року у справі №922/3359/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Повний текст постанови складено 22.03.17

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Пушай В.І.