КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа№ 910/17364/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Максименко Л.О. за довіреністю;

відповідача : Шалашова В.І. за довіреністю;

третьої особи: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп"

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 р.

у справі № 910/17364/16 (суддя Чинчин О.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп"

до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Актив-Банк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

про визнання недійсним пункту договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі №910/17364/16 відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п.4.2 Договору застави майнових прав №0606/01/S-1 від 06.06.2012 р.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" звернулось із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, оскільки спірний пункт договору суперечить вимогам законодавства, судом не враховані висновки Верховного Суду України, а також судом порушені права позивача та не оголошено перерву для ознайомлення із відзивом на позовну заяву.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.11.2016 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Коршун Н.М., Ткаченка Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 23.01.2017.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 19.01.2017 р., у зв'язку із припиненням повноважень судді Коршун Н.М., сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/17364/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 23.01.2017 р., у зв'язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. на лікарняному, сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/17364/16 колегію суддів у складі головуючого судді: Зеленіна В.О., суддів: Мартюк А.І., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 колегією суддів у зазначеному складі прийнято справу до провадження.

23.01.2017 відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить залишити оскаржуване рішення без змін.

23.01.2017 позивач подав клопотання про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та перенесення розгляду справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.01.2017 залучено третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, відкладено розгляд справи на 13.02.2017.

13.02.2017 розгляд апеляційної скарги не відбувся у зв'язку із перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Зеленіна В.О. на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 розгляд справи призначено на 20.03.2017.

Третя особу явку представників у судове засідання 20.03.2017 не забезпечила, не повідомивши про причини, хоча була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання.

З метою не порушення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, керуючись ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за необхідне здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку за наявними в справі документами та за відсутності представників третьої особи.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити, скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, про задоволення позову.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

06.06.2012 між відповідачем - Публічним акціонерним товариством "Комерційний бак "Актив - Банк", як банком, та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп", як позичальником, укладено Кредитний договір № 0606/01 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 38 617 000,00 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 10,2% річних, зі строком погашення не пізніше 21 травня 2013 року.

29.11.2013 сторонами укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору згідно з умовами якого збільшено ліміт кредитної лінії до 116 025 261,00 грн. зі сплатою 24% річних.

20.05.2014 сторонами укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень до Кредитного договору згідно з умовами якого змінено строки повернення кредиту, а саме погашення кредиту має бути не пізніше 19.05.2015.

В якості забезпечення виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" за кредитним договором № 0606/01 від 06.06.2012, між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп", як заставодавцем, та ПАТ "Комерційний банк "Актив-банк", як заставодержателем, був укладений договір застави майнових прав №0606/01/S-1 від 06.06.2012 (далі - Договір застави), у відповідності до умов якого застава за цим договором забезпечувала вимоги заставодержателя за кредитним договором № 0606/01 від 06.06.2012 (а також будь-які зміни і доповнення до нього, в тому числі стосовно зміни процентної ставки за користування кредитом, строку кредитування, суми кредиту), укладеним між заставодержателем та заставодавцем, за умовами якого останній зобов'язаний заставодержателю по 21 травня 2013 включно у порядку, строки та на умовах, встановлених кредитним договором, повернути кредит у розмірі 38 617 000 грн., сплатити проценти за користування ним у розмірі 20 % у випадках, передбачених кредитним договором (основне зобов'язання).

За умовами п. 1.2. Договору застави, предметом застави є майнові права за кредитним договором № 0925/01 від 25.09.2009, що передані відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором № 0925/01 від 25.09.2009 заставодавцю, боржником по якому є - ОСОБА_4, що полягають у праві заставодавця вимагати повернення кредиту в сумі 37 898 998,47 та сплати процентів у сумі 717 321,52 грн., що разом становить 38 616 319,99 грн.

Згідно з умовами п. 2.1.6. Договору застави, заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави у випадках, передбачених договором застави майнових прав.

Положеннями п. 4.1.1. Договору застави, що заставодержатель набуває права звернути стягнення та реалізувати предмет застави у наступних випадках:

- якщо у момент настання строку виконання основного зобов'язання воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні коштів (чергового платежу) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті комісій та штрафних санкцій у строки, встановлені кредитним договором;

- у випадку невиконання заставодавцем вимог п. 3.1.10-3.1.13;

- ліквідації, реорганізації заставодавця або порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності заставодавця або визнання його банкрутом;

- порушення заставодавцем обов'язків за цим договором та/або за кредитним договором та невиконання вимоги заставодержателя про дострокове виконання основного зобов'язання.

За умовами п. 4.2 Договору застави, при настанні випадків, передбачених п. 4.1.1. цього договору, заставодержатель здійснює звернення стягнення шляхом уступки права вимоги за контрактом, вимога вважається відступленою заставодавцем заставодержателю на підставі даного пункту цього договору з моменту направлення заставодержателем повідомлення заставодавцю на його поштову адресу, зазначену в розділі 7 цього договору про невиконання або неналежне виконання заставодавцем основного зобов'язання за кредитним договором або про порушення заставодавцем умов цього договору. Умови цього пункту згідно зі статтею 212, ст.ст. 512-519 та ст. 628 Цивільного кодексу України є умовами договору про відступлення права вимоги з відкладальною умовою.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2015р. у справі №910/5756/16, яке набрало законної сили, в рахунок часткового виконання зобов'язань Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" перед Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк "Актив-банк" за кредитним договором № 0606/01 від 06.06.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Актив-банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп", звернуто стягнення на предмет застави за договором застави майнових прав № 0606/01/S-1 від 06.06.2012, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Актив-банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп", а саме на майнові права за кредитним договором № 0925/01 від 25.09.2009, боржником по якому є - ОСОБА_4, що полягають у праві Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" вимагати повернення кредиту в сумі 37 898 998,47 та сплати процентів у сумі 717 321,52 грн., що разом становить 38 616 319,99 грн., шляхом переводу на Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Актив-банк" всіх прав та обов'язків кредитора до боржника за вказаним кредитним договором на загальну суму грошової вимоги у розмірі 38 616 319,99 грн., а також права вимоги за договорами, які забезпечують його виконання. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-банк" 206 700 грн. 00 коп. судового збору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2016 у справі №910/4542/15-г, яке набрало законної сили, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Актив-Банк" 116 025 235,00 грн. заборгованості за кредитом, 11 642 487,02 грн. заборгованості по процентам за користування кредитними коштами та 33 390,00 грн. витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи.

У вересні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом, в якому просило визнати недійсним п.4.2 Договору застави майнових прав №0606/01/S-1 від 06.06.2012 р.

За доводами позивача вказаний пункт Договору застави є недійсним, оскільки Цивільний кодекс України передбачає, що відступлення права вимоги вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Крім того, п.4.2 Договору суперечить приписам ст. 23 Закону України "Про заставу", яким передбачено, що Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що оспорюваний ним пункт 4.2 Договору застави майнових прав №0606/01/S-1 від 06.06.2012 року суперечить закону, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, або що особи, які вчинили ці правочини, не мали на це необхідного обсягу цивільної дієздатності, чи що волевиявлення учасників правочинів не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі, або що правочин не було вчинено у формі, встановленій законом, чи що правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 ЦК України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України).

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначити в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 207 ГК України встановлено, що недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 06.06.2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо - комерційна фірма "Інвестгруп" (Заставодавець) та Публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Актив-Банк" (Заставодержатель) було укладено Договір застави майнових прав №0606/01/S-1, предметом якого є майнові права за кредитним договором №0925/01 від 25.09.2009 р., що передані відповідно до договору відступлення права вимоги за кредитним договором №0925/01 від 25.09.2009 р. від 06.06.2012 р. Заставодавцю, боржником по якому є ОСОБА_4, що полягають у праві Заставодавця вимагати повернення кредиту в сумі 37898998 грн. 47 коп. та сплати процентів у сумі 717321 грн. 52 коп., що разом становить 38 616 319 грн. 99 коп.

Договір застави підписаний повноважними представниками обох сторін, підписи яких скріплені печатками товариств.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про заставу" застава - це спосіб забезпечення зобов'язань якщо інше не передбачено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Отже, договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого, кредитор, у разі порушення боржником основного зобов'язання, має переважне право задовольнити свої вимоги.

Відповідно до частини 2 статті 590 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 20 Закону України "Про заставу" заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Предметом застави можуть бути майно та майнові права (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про заставу").

Порядок реалізації предмета застави регламентовано статтею 23 Закону України "Про заставу".

Згідно зі статтею 23 вказаного Закону при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Тобто, заставодержатель набуває право переводу на себе заставлених майнових прав, а не стягнення грошових коштів із боржника за кредитним договором; уступка вимоги за статтями 512, 514 Цивільного кодексу України та уступка заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права, за статтею 23 Закону України "Про заставу", мають різну правову природу.

Договір застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов'язання, а не правочином щодо розпорядження майновими правами. На відміну від правочину відступлення права вимоги, укладення договору застави майнових прав не має безпосереднім наслідком відчуження заставодавцем заставодержателю відповідних майнових прав. Вибуття заставодавця зі складу правовідношення, право вимоги за яким передано в заставу, шляхом заміни його заставодержателем можливе лише у випадку невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою

Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Зі змісту Договору застави вбачається, що сторонами було погоджено предмет договору, права і обов'язки сторін, порядок звернення стягнення на предмет застави та його реалізації, відповідальність сторін, інші умови відповідно до норм статті 12 Закону України "Про заставу".

Сторонами у Договорі застави узгоджено порядок укладення і зміст договірного обтяження як відступлення права вимоги таким чином, що при настанні обумовлених умов Публічне акціонерне товариство "Комерційний Банк "Актив- Банк" набуває всіх прав та обов'язків кредитора до боржника за кредитним договором, майнові права за яким передані в заставу за цим договором, що є передбаченим законом заходом щодо предмета обтяження для задоволення Публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Актив- Банк" своїх вимог, що випливає зі змісту обтяження, і таке задоволення вимог відбувається в узгодженому сторонами порядку, що відповідає вимогам Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень".

Пунктом 4.2 Договору застави не передбачено обов'язку сторін щодо укладання інших угод відносно такого набуття заставодержателем всіх прав та обов'язків кредитора до боржника.

Тобто, порядок укладення і зміст договірного обтяження як відступлення права вимоги обумовлені оспорюваним пунктом.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони при укладенні спірного договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали даний правочин на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши Договір застави майнових прав №0606/01/S-1 від 06.06.2012 року, а тому всі умови спірного Договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Таким чином, відсутні підстави для визнання недійсним пункту 4.2 Договору застави.

Крім цього, рішенням Господарського суду міста Києва від 06.06.2015р. у справі №910/5756/16, яке набрало законної сили, звернуто стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст.111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи позивача про неврахування судом першої інстанції "Висновків Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111 16 ГПК, за I півріччя 2015 р.", викладених у п.4 розділу "Спори, що виникають з угод про відступлення права вимог", відхиляються колегію суддів, оскільки вказаний пункт містить посилання на постанову Верховного Суду України від 3 червня 2015 р. у справі N 3-198гс15, фактичні обставини якої суттєво відрізняються від фактичних обставин даної справи.

Місцевим господарським судом також обґрунтовано відхилено клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, а у даній справі судом встановлено відсутність порушення прав чи інтересів позивача.

Щодо посилань позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке виразилось у не оголошенні перерви в судовому засіданні, то відповідно до ст. 77 ГПК України оголошення перерви є правом, а не обов'язком суду, і вказані обставини, відповідно до ст. 104 ГПК України, не є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі № 910/17364/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Інвестгруп" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2016 у справі №910/17364/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/17364/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець