ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2017 р. Справа № 922/4016/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Гребенюк Н.В., суддя Барбашова С.В., суддя Медуниця О.Є.,

при секретарі Бєлкіній О.М.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №449 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. у справі № 922/4016/16,

за позовом Приватного підприємства "Автомагістраль", с. Синяк, Київська обл.,

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт. Комсомольське, Харківська обл.,

про стягнення коштів в розмірі 82 562,19 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року позивач - Приватне підприємство "Автомагістраль" звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення суми попередньої оплати в розмірі 20 000,00 грн., 61 500,00 грн. пені, 202,19 грн. 3% річних та 860,00 грн. інфляційних втрат за невиконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №07/07-16 про постачання кам'яних матеріалів від 07 липня 2016 року в частині поставки товару.

Рішенням господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. (суддя Пономаренко Т.О.) в позові відмовлено.

Позивач з рішенням суду першої інстанції не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017р. та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що суд першої інстанції за формальних підстав, неповно з'ясувавши обставини справи, не лише відмовив у стягненні авансу з недобросовісного відповідача, а й фактично узаконив його шахрайські дії із заволодіння коштами без здійснення поставки товару, оскільки набрання рішенням законної сили унеможливить повторне звернення позивача з відповідним позовом про стягнення сплачених авансом коштів (передоплати за поставку товару).

В судове засідання представник позивача не з'явився, на адресу суду від нього надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не надав, свого представника в судове засідання не направив та про причини неявки суд не сповістив, на адресу суду з поштового відділення з відмітками "через не запит" та "за закінченням терміну зберігання" повернулися листи з копіями ухвал Харківського апеляційного господарського суду від 08.02.2017р. про прийняття апеляційної скарги до провадження та від 27.02.2017р. про відкладення розгляду справи, які були надіслані зазначеній особі у відповідності до ст. 87 ГПК України на адресу, що була вказана в апеляційній скарзі та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до ст. 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто, повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представників сторін за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 04.07.2016р. відповідачем позивачу було виставлено останньому рахунок-фактуру № СПД-00003 від 04.07.2016р. на суму 190 008,00 грн.

На підставі зазначеного рахунку-фактури позивач платіжним дорученням № 3091 від 04.07.2016р. перерахував відповідачу 20 000,00 грн.

В подальшому, а саме, 07.07.2016р. між Приватним підприємством "Автомагістраль" (покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (постачальник) було укладено договір №07/07-16 про постачання кам'яних матеріалів, відповідно до предмету якого постачальник зобов'язався у 2016 році поставити покупцю кам'яні матеріали, а саме - відсів, щебінь фр. 5-10, 10-20, 20-40 (товар), а покупець - прийняти і оплатити товар. Кількість, асортимент кожної партії продукції, узгоджується сторонами на підставі заявки покупця та вказується у видатковій накладній (пункти 1.1., 1.2. договору поставки).

У відповідності до пункту 3.1. договору поставки, вартість продукції договірна і вказується в заявці покупця та рахунку-фактурі.

Пунктом 4.1. договору поставки сторони погодили, що оплата продукції за цим договором здійснюється покупцем в національній грошовій одиниці України - гривні, шляхом безготівкового переказу грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Згідно пункту 4.2. договору поставки, покупець здійснює оплату партії продукції авансом до дати поставки замовленої партії, тобто шляхом внесення передплати в розмірі 20% вартості замовленої партії продукції. Остаточна оплата за поставлену партію продукцію здійснюється після надходження партії продукції на склад покупця.

Відповідно до пункту 5.2. договору поставки, поставка партії товару здійснюється на протязі від 7 до 10 днів з моменту отримання попередньої оплати за партію товару в розміру 20%.

Цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31 грудня 2016 року, а в частині взаєморозрахунків до повного їх виконання. Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (пункти 9.2., 9.3. договору поставки).

Позивач у своїй позовній заяві зазначає, що ним було попередньо сплачено відповідачу 20 000,00 грн. передоплати за першу партію товару на підставі рахунку-фактурі №3 від 04 липня 2016 року з розрахунку отримати партію щебеню на 100000,00 грн. Однак, відповідач в свою чергу не виконав своїх зобов'язань, а саме не поставив товар у строк, що передбачений договором поставки.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що суд не приймає копію платіжного доручення №3091 від 04 липня 2016 року в якості належного доказу перерахування позивачем на рахунок відповідача передоплати в розмірі 20 000,00 грн. на підставі рахунка-фактури №СПД-00003 від 04 липня 2016 року, оскільки на наданому позивачем платіжному дорученні №3091 від 04 липня 2016 року не міститься підпис відповідального виконавця банку та відбитку штампа банку.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів не погоджується з висновками господарського суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було попередньо сплачено відповідачу 20 000,00 грн. передоплати за першу партію товару на підставі рахунку-фактурі №3 від 04 липня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням від 04 липня 2016 року.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі статтею 36 цього ж кодексу, письмовими доказами є документи i матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Колегія суддів звертає увагу на те, що надана до позовної заяви копія платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р. є належним чином завірена копія та відповідає вищевказаним вимогам ГПК України, а також вимогам п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003р. №55, "ДСТУ 4163-2003" "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації", якими визначено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що надана до позовної заяви копія платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р. містить слова "Згідно з оригіналом", підпис адвоката позивача Коргаченко В.М. та його печатка, а також дата засвідченої копії - 17.11.2016р.

До того ж, до апеляційної скарги позивач надав до матеріалів справи оригінал платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р., в якому є підпис відповідального виконавця банку та відбиток штампа банку - Відділення "Київське регіональне управління Публічного акціонерного товариства "Полтава-банк".

Крім того, матеріали справи містять рахунок-фактуру № СПД-00003 від 04.07.2016р., виданий відповідачем на поставку товару (щебеня фр-ции 2-10 на суму 190 008,00 грн.), в якому зазначено строк до оплати - 14.07.2016р.

Реквізити даного рахунку-фактури повністю збігаються з реквізитами в платіжному дорученні № 3091 від 04.07.2016р., а оплата здійснена позивачем 04.07.2016р., тобто в наданий відповідачем термін.

Окрім того, як свідчать матеріали справи, позивач звертався до відповідача з претензією про повернення передоплати за договором №07/07-16 від 07 липня 2016 року про постачання кам'яних матеріалів, що підтверджується поштовим фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням, отриманим особисто відповідачем. Проте, відповідач відповіді на претензію не надав, грошові кошти в розмірі 20000,00 грн. не повернув.

Судова колегія також вважає за необхідне зазначити, що відповідач жодним чином не довів належного виконання зобов'язання щодо поставки товару на суму отриманих коштів або про повернення попередньої оплати у сумі 20 000,00 грн., адже, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не був присутнім в жодному судовому засіданні, ніяких письмових заяв або листів від нього також до матеріалів справи не надходило, будучи належним чином повідомленим.

Суд першої інстанції посилається на те, що розгляд справи відкладався для зобов'язання позивача надати до суду, зокрема, докази часткового виконання зобов'язань позивачем за спірним договором (виписку про рух коштів на поточному рахунку позивача) та оригінали документів, копії яких додані до позовної заяви для огляду, проте, позивачем вимоги ухвал суду не виконані.

Однак, жодна з ухвал суду першої інстанції не містять прямої вказівки щодо зобов'язання позивача надати суду саме оригінал платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р. скріпленого печаткою банку та підписом відповідального виконавця банку.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не звернув на це уваги, а також жодним чином не обґрунтував наявності сумніву щодо неналежності наданої позивачем копії платіжки.

Також, позивач своїми листами (а.с. 32, 40, 48) повідомляв суд першої інстанції про те, що доказів надходження коштів від відповідача не має, оскільки кошти останній не повертав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтею 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено завдання суду, а саме, встановлено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, охорона прав та охоронюваних Законом інтересів кожної особи (у тому числі й позивача) є обов'язком суду. Зазначений обов'язок суд повинен виконувати в кожному випадку, коли цього потребує певна особа, яка звернулася до суду в передбаченому процесуальним законом порядку чи відстоює в суді свої права.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визначається та діє принцип верховенства права. Ст. 129 Конституції України передбачає, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Згідно ст. 3 Цивільного Кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; свобода підприємницької діяльності; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи все вищевикладене, ретельно дослідивши матеріали справи, враховуючи обставини в їх сукупності, керуючись принципом розумності, справедливості, судова колегія дійшла висновку про те, що рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. у справі № 922/4016/16 в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача - Приватного підприємства "Автомагістраль", с. Синяк Київської області про стягнення з відповідача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, смт. Комсомольське Харківської області на користь позивача суми попередньої оплати в розмірі 20 000,00 грн. підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - задоволенню, так як позивач належними доказами підтвердив перерахування відповідачу коштів в сумі 20 000,00 грн., які до цього часу не повернуто відповідачем, тобто, відповідач не виконав прийняті на себе зобов'язання, тому, судова колегія переконливо дійшла висновку про те, що право позивача є порушеним та підлягає захисту.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 61 500,00 грн., то судова колегія зазначає, що згідно п. 3.1 договору поставки вартість продукції договірна і вказується в заявці покупця та рахунку-фактурі. Рахунок-фактура № СПД-00003 від 04.07.2016р. виписаний на суму 190 008,00 грн. Позивачем згідно платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р. сплачено 20 000,00 грн. За умовами пункту 4.2. договору поставки, покупець здійснює оплату партії продукції авансом до дати поставки замовленої партії, тобто шляхом внесення передплати в розмірі 20% вартості замовленої партії продукції.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що згідно рахунку-фактури № СПД-00003 від 04.07.2016р. та платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р. оплата товару була здійснена до прийняття письмового договору поставки, а також те, що рахунок-фактура № СПД-00003 від 04.07.2016р. виписаний на суму 190 008,00 грн., а позивачем сплачено згідно платіжного доручення № 3091 від 04.07.2016р. 20 000,00 грн., тобто не в розмірі 20 % вартості замовленої партії продукції, колегія суддів вважає, що сторони не погодили остаточну вартість продукції, що унеможливлює застосування пункту 6.3. договору поставки, яким передбачена сплата постачальником на користь покупця пені за порушення термінів поставки (передачі) товару в розмірі 0,5% від вартості несвоєчасно поставленого (переданого) товару за кожний день такого прострочення.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення пені у розмірі 61 500,00 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат в розмірі 860,00 грн. та 3% річних у розмірі 202,19 грн., то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Водночас застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача суми індексу інфляції та 3% річних є помилковим, оскільки стягнення з постачальника суми попередньої оплати не вважається грошовим зобов'язанням у розумінні статті 625 ЦК України.

За такі дії відповідач несе відповідальність, передбачену частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, коли на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України №3-30гс13 від 15.10.2013 та № 3-90гс14 від 16.09.2014.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 860,00 грн. та 3% річних у розмірі 202,19 грн. є безпідставними.

На підставі викладеного, доводи апеляційної скарги частково знайшли підтвердження в матеріалах справи, а тому, рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. у справі № 922/4016/16 підлягає частковому скасуванню, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача, Приватного підприємства "Автомагістраль", с. Синяк, Київська обл., задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. у справі № 922/4016/16 скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати в розмірі 20 000,00 грн. і прийняти в цій частині нове рішення, яким позов в цій частині задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (63460, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства "Автомагістраль" (07351, Київська обл., Вишгородський район, с. Синяк, вул. Київська, буд. 68, ) суму попередньої оплати в розмірі 20 000,00 грн.

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 11.01.2017 р. у справі № 922/4016/16 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (63460, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства "Автомагістраль" (07351, Київська обл., Вишгородський район, с. Синяк, вул. Київська, буд. 68, ) 333,47 грн. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 366,82 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Гребенюк Н. В.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Медуниця О.Є.