КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. Справа№ 910/20435/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Мартюк А.І.

Алданової С.О.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників:

позивача: ОСОБА_2;

відповідача: Григоренко І.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення Господарського суду міста Києва

від 16.01.2017р.

у справі №910/20435/16 (суддя Балац С.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Регіонального відділення фонду державного майна України по

м. Києву

про визнання недійсним одностороннього правочину

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Регіонального відділення фонду державного майна України по м. Києву (далі - відповідач) про визнання недійсним одностороннього правочину, а саме заяви №30-06/10874 від 17.10.2016р. про припинення договору оренди №5697 від 02.12.2010р. у зв'язку із закінченням строку його дії.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорюваний правочин суперечить положенням ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а тому має бути визнаний недійсним.

Відповідач проти позову заперечував, зазначаючи про необґрунтованість та непідтвердженість позовних вимог, просив суд в позові відмовити. На думку відповідача, оскаржувана заява про припинення дії укладеного між сторонами договору оренди №5697 від 02.12.2010р. була подана з дотриманням вимог діючого законодавства, зокрема, ч.2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та умов п.10.4 вказаного договору, у зв'язку з чим підстави для визнання її недійсною відсутні.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.01.2017р. у справі №910/20435/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017р. у справі №910/20435/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевим господарським судом було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, позивач звертав увагу суду апеляційної інстанції на наступні обставини:

- суд першої інстанції не дослідив, коли наступив момент, встановлений ч.2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;

- органом уповноваженим управляти об'єктом оренди та власником цього об'єкта оренди є Міністерство охорони здоров'я України. Однак Міністерство охорони здоров'я України не попереджало позивача про намір використовувати об'єкт оренди для власних потреб у строк встановлений чинним законодавством України та взагалі;

- односторонній правочин було вчинено відповідачем 05.11.2016 (дата, коли позивачу стало відомо про те, що відповідач заявив про припинення Договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії) про припинення після закінчення строку дії договору оренди - тобто після закінчення одномісячного строку, передбаченого ч.2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»;

- оскільки положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та умовами Договору оренди визначено строк, до настання якого відповідач мав право вчинити спірний правочин, то наслідком вчинення спірного правочину після спливу такого строку є недійсність правочину;

- лист відповідача від 17.10.2016 №30-06/10874 за своєю правового природою є вимогою про повернення майна у зв'язку із припиненням Договору оренди, а не заявою про припинення Договору оренди у порядку ч.2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», що також підтверджується і змістом вказаного листа.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017р. (головуючий суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.03.2017р.

09.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких відповідач зазначав про необґрунтованість доводів апеляційної скарги та просив суд залишити скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, просив суд скаргу задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017р. у справі №910/20435/16 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у запереченнях на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін, як таке, що було прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні 16.03.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

02.12.2010р. між позивачем, як орендарем, та відповідачем, як орендодавцем, було укладено договір оренди №5697 (далі - Договір оренди) (том справи - 1, аркуші справи - 14-19).

За умовами Договору оренди (розділ 1) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежилі приміщення (далі - майно) площею 73,70 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_1, на 2-ому поверсі будівлі поліклініки, що перебуває на балансі Національного інституту раку (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про належну оцінку станом на 31.05.2010р. і становить 499 000,00 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення їдальні, яка не здійснює продаж товарів підакцизної групи. Стан майна на момент укладення договору, визначається в акті приймання-передавання за узгодженим висновком балансоутримувача і орендаря.

Умови передачі орендованого майна орендарю погоджені сторонами у розділі 2 Договору оренди, згідно з яким орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання- передавання майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Передача майна в оренду здійснюється за вартістю, визначеною у звіті про незалежну оцінку, складеному за Методикою оцінки. Обов'язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендодавця.

В п.п.10.1, 10.4 Договору оренди передбачено, що останній укладено строком на 2 роки 11 місяців, що діє з 02.12.2010р. до 02.11.2013р. включно. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

Чинність договору припиняється внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (п.п.10.6.1 п.10.6 Договору оренди).

11.12.2013р. між сторонами було укладено договір №5697/01 про внесення змін до Договору оренди (том справи - 1, аркуші справи - 22-23), в якому сторони дійшли згоди внести зміни до строку дії Договору оренди та продовжили його на 2 роки 11 місяців, що діє з 02.11.2013р. по 02.10.2016р. включно.

Відповідач направив позивачу заяву №30-06/10874 від 17.10.2016р. (том справи - 1, аркуш справи - 24), в якій повідомив позивача про відмову у продовженні строку дії та припинення укладеного між сторонами Договору оренди у зв'язку із закінченням 02.10.2016 строку його дії.

Позивач вважає, що вказана заява відповідача, яка є одностороннім правочином, суперечить положенням ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. ст. 9, 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", що в свою чергу є підставою для визнання її недійсною у судовому порядку.

Місцевий господарський суд в позові відмовив, визнавши вимоги позивача необґрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

В ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України у разі, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 202 Цивільного кодексу України одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Одностороння заява про припинення договору за загальним правилом кваліфікується як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спрямованим на виникнення юридичних наслідків цивільно-правового характеру.

Як уже зазначалося вище, предметом дослідження у даній справі є дійсність одностороннього правочину - заяви відповідача заяви №30-06/10874 від 17.10.2016р. про припинення договору оренди №5697 від 02.12.2010р. у зв'язку із закінченням строку його дії.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Об'єктом оренди можуть бути державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об'єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об'єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання (ст. 283 Господарського кодексу України).

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Зазначене також кореспондується зі ст. 526 Цивільного кодексу України, де встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об'єктом оренди за укладеним між сторонами Договором є державне нерухоме майно, у зв'язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про оренду державного та комунального майна", який регулює організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділах, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності.

Відповідно до ч.2 ст. 17 названого Закону у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

В ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Тобто, укладаючи Договір оренди, сторони погодили всі його істотні умови, в тому числі й щодо припинення терміну дії договору та його продовження.

В п.10.4 Договору оренди передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього Договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, Договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього Договору.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач направив позивачу заяву №30-06/10874 від 17.10.2016р., в якій повідомив про припинення Договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії.

Отже, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, направляючи позивачу вищезгадану заяву, відповідач реалізував своє право на припинення дії Договору оренди в порядку і строки, передбачені як умовами Договору оренди, так і Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

В позові та в апеляційній скарзі позивач наголошував на тому, що оспорюваний односторонній правочин, зокрема, не відповідає вимогам ч.3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з якою після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

З цього приводу необхідно зазначити про те, що вказаним переважним правом на укладення договору оренди орендар може скористатися при укладенні саме нового договору оренди з орендодавцем із новим строком його дії, а тому норми ч.3 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не підлягає застосуванню до правовідносин сторін у даній справі.

Зі змісту ст. ст. 759, 763 і 764 Цивільного кодексу України, ч.2 ст. 291 Господарського кодексу України, ч.2 ст. 17 та ч.2 ст. 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється (аналогічна правова позиція наведена в постанові пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013р. (із змінами та доповненнями) «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна»).

Наявність згоди орендодавця на продовження договору оренди є ознакою договірної свободи, визначеною ст. 627 Цивільного кодексу України, оскільки елементом свободи договору є також право сторони визначати спосіб використання належного їй майна та за своєю згодою змінювати, розривати або продовжувати на новий строк дію договору. А тому, в разі відсутності у орендодавця наміру передавати майно у оренду та за умови дотримання передбаченого ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку, договір оренди є припиненим у зв'язку з закінченням терміну, на який його було укладено.

Таким чином, можливість продовження дії договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах залежить, серед іншого, від відсутності (наявності) волевиявлення однієї із сторін про припинення цього договору у зв'язку із закінченням терміну його дії, а також наявності такого волевиявлення у відповідні строки.

Колегія суддів погоджується з відповідачем в тому, що в контексті вищевказаних правових норм будь-якій із сторін Договору оренди достатньо заявити про його припинення протягом місяця після закінчення терміну дії цього договору. Тому, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди, без врахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, зокрема, в порядку ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна». Законодавчо встановлено обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення (заяви) орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин (аналогічна правова позиція наведена в постановах Вищого господарського суду України від 10.02.2010р. у справі №4/72-пн-09, від 28.04.2016р. у справі №910/18312/15).

Колегією суддів враховано посилання позивача на те, що оскаржуваний правочин (заяву відповідача №30-06/10874 від 17.10.2016р.) він отримав лише 05.11.2016р., тоді строк дії Договору оренди спливав 02.10.2016р. (включно), на підтвердження чого позивачем було надано витяг з сайту УДППЗ «Укрпошта» (том справи - 1, аркуш справи - 26), в якому зазначено про вручення відправлення адресату особисто 05.11.2016р.

Однак з вказаного витягу вбачається, що відповідне поштове відправлення надійшло до пересилання на адресу відділення зв'язку 21.10.2016р., 25.10.2016р. поштове відправлення не було вручено під час доставки, а 05.11.2016р. відправлення вручено адресату особисто. Тобто, наданим самим позивачем витягом підтверджується, що відповідач направив заяву (повідомлення) про припинення дії Договору оренди на адресу позивача 21.10.2016р., тобто в межах одного місяця після закінчення строку дії Договору оренди (в редакції договору №5697/01 від 11.12.2013р.). Як уже зазначалося вище, ані умовами укладеного між сторонами Договору оренди, ані законодавством не встановлено обов'язок для відповідача, як орендодавця, підтверджувати або пересвідчуватись в отриманні позивачем, як орендарем, заяви (повідомлення) про припинення дії договору.

Зважаючи на надані сторонами пояснення та докази, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про необґрунтованість вимог позивача та непідтвердженість їх належними доказами.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Принцип змагальності тісно пов'язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з'ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

За результатами перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, тоді як місцевим господарським судом було надано належну оцінку поданим доказам, у повному обсязі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим підстави для зміни чи скасування рішення відсутні і апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017р. у справі №910/20435/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017р. у справі №910/20435/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/20435/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді А.І. Мартюк

С.О. Алданова