ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2017 р. Справа № 914/37/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого судді - О.Л. Мирутенко

суддів - Н.М. Кравчук

- ОСОБА_1

Розглянувши апеляційну скаргу ТзОВ «Копанія ВЕЕМ-Будсервіс»

на рішення господарського суду Львівської області від 31.01.2017р.

у справі № 914/37/16

за позовом: ТзОВ «Копанія ВЕЕМ-Будсервіс»

до: Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Львівська міська рада

про: зміну договору

З участю представників :

від позивача ОСОБА_2 представник (довіреність №б/н від 07.07.2016р.)

від відповідача ОСОБА_3 представник (довіреність №2901-вих-36 від 13.01.2017р.)

від третьої особи не зявився.

ВСТАНОВИВ :

Рішенням господарського суду Львівської області від 31.01.2017р., суддя Н. Мороз, в позові ТзОВ «Копанія ВЕЕМ-Будсервіс» було відмовлено повністю.

З даним рішенням не погодився позивач - ТзОВ «Копанія ВЕЕМ-Будсервіс» і оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Розгляд справи відкладався.

Сторони були повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду, що підтверджується списком згрупованих рекомендованих відправлень Львівського апеляційного господарського суду від 14.03.2017р.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Львівської області від 31.01.2017р. у справі №914/37/16 - без змін, враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на розгляд господарського суду Львівської області 06.01.2016р. ТзОВ Компанія ВЕЕМ-Будсервіс була подана позовна заява до Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м.Львів про зміну договору про пайову участь №105 від 27 липня 2011 року шляхом доповнення його пунктом 2.2.1. в наступній редакції: "2.2.1. У відповідності до п. 5 ст.30 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об'єктів інженерної інфраструктури (крім мереж, призначених для передачі та розподілу електричної енергії, трубопроводів, призначених для розподілу природного газу, транспортування нафти та природного газу) поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі Замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об'єкти передаються у комунальну власність (власність територіальної громади м. Львова)".

Рішенням господарського суду Львівської області від 18.05.2016р. у справі №914/37/16 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 07.07.2016р. рішення господарського суду Львівської області від 18.05.2016р. у справі №914/37/16 залишено без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Компанія ВЕЕМ-Будсервіс без задоволення.

Постановою Вищого Господарського суду України від 01.11.2016р. рішення господарського суду Львівської області від 18.05.2016р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 07.07.2016р. у справі №914/37/16 скасовано, справу №914/37/16 передано на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

З матеріалів справи слідує, що 27.07.2011р. між Департаментом економічної політики Львівської міської ради (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю Компанія ВЕЕМ-Будсервіс (позивач, за договором - замовник) укладено договір про пайову участь №105 будівництво 9-ти поверхового житлового будинку з вбудованими автостоянками на вул. А. Лінкольна, 23, відповідно до п.1.1. якого, замовник зобовязується здійснити відрахування у створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом сплати пайового внеску на умовах і у порядку, передбачених цим договором та Законом України "Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва".

Згідно п.2.2. договору, замовник зобов'язаний з урахуванням раніше сплачених коштів сплатити пайовий внесок на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова в сумі 418594,79 грн. (100 %) до 31 березня 2012 року.

24.07.2015р. на виконання технічних умов №15-5509 від 12.09.2007р., виданих ЛМКП Львівводоканал на водопостачання та водовідведення обєкта містобудування, будівництво якого здійснюється замовником, та технічних умов на теплопостачання зазначеного багатоквартирного житлового будинку, виданих ЛМКП "Львівтеплоенерго", згідно з ухвалою Львівської міської ради від 14.07.2015р. №4961 Про прийняття у власність територіальної громади м.Львова обєктів теплопостачання, водопостачання та водовідведення, ТзОВ Компанія ВЕЕМ-Будсервіс (позивачем) передано у власність територіальної громади м.Львова інженерні мережі (водопровідні, каналізаційні та зовнішні теплові) по вул. А.Лінкольна, 23а, прокладені поза межами земельної ділянки, відведеної для будівництва житлового будинку загальною вартістю 265 223,80 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі від 24.07.2015р., підписаними повноважними представниками Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради та ТзОВ "Компанія "ВЕЕМ-Будсервіс".

14.12.2015р. ТзОВ "Компанія "ВЕЕМ-Будсервіс" звернулось до Департаменту економічної політики Львівської міської ради з листом пропозицією про доповнення зазначеного договору пунктом 2.2.1 в такій редакції: У відповідності до п.5 ст.30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об'єктів інженерної інфраструктури (крім мереж, призначених для передачі та розподілу електричної енергії, трубопроводів, призначених для розподілу природного газу, транспортування нафти та природного газу) поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі Замовника на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об'єкти передаються у комунальну власність (власність територіальної громади м. Львова)..

Листом №23-3127 від 21.12.2015р. Департамент економічної політики Львівської міської ради відмовив у внесенні доповнень до договору №105 від 27.07.2011р. посилаючись на відсутність правових підстав для вчинення таких дій.

Позивач звернувся до суду з вимогою до Департаменту економічної політики Львівської міської ради про внесення змін до договору про пайову участь №105 від 27.07.2011р. шляхом його доповнення зазначеним вище пунктом 2.2.1. в редакції позивача.

Вищий господарський суд України, скеровуючи справу №914/37/16 на новий розгляд у постанові від 01.11.2015р. зазначив, що при новому розгляді справи суду необхідно дослідити обставини, які свідчать про порушення відповідачем права позивача на зменшення розміру його пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченого ч.5. ст. 30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, чи була досягнута між сторонами згода щодо зменшення розміру пайової участі замовника (позивача) у розвитку інфраструктури м.Львова, чи надавалась позивачу відповідь на його звернення №04/11 від 15.01.2016р., чи були вчинені відповідачем або третьою особою дії, направлені на зменшення розміру пайової участі позивача у розвитку інфраструктури населеного пункту, та якщо вчинені, то які саме.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Однією з підстав виникнення зобовязань, згідно ст.11 ЦК України, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.188 ГК України, яка кореспондується зі ст.525 ЦК України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що сторонами не було досягнуто згоди щодо внесення змін до договору шляхом доповнення його п.2.2.1 в редакції позивача.

Посилаючись на відсутність правових підстав для внесення змін до договору та доповнення договору п.2.2.1. відповідач зазначив, що додатком 2 до Положення про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Львова, затвердженого ухвалою ЛМР від 03.04.2008р. №1697, затверджено типову форму договору про сплату інвестиційного внеску, якою не передбачено такого пункту, який є предметом даного спору.

Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Проаналізувавши умови договору про пайову участь №105 будівництво 9-ти поверхового житлового будинку з вбудованими автостоянками на вул. А. Лінкольна, 23 від 27.07.2011р., судом першої інстанції було вірно зясовано, що встановлені у ньому умови не повністю відповідають тим, що зафіксовані типовою формою договору про пайову участь, затвердженою ухвалою Львівської міської ради № 2779 від 09.07.2009р. Таким чином, укладений між сторонами договір є таким, окремі умови якого визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку (ч.1 ст.630 ЦК України).

Вищенаведене спростовує твердження відповідача про відсутність підстав для доповнення договору та внесення до нього змін у звязку затвердженою типовою формою, відтак, сторони зазначеного договору не позбавлені можливості внесення змін до договору про пайову участь №105 від 27.07.2011р. за умови дотримання встановленого законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, як на підставу для внесення змін до договору посилається на норму ст.652 ЦК України.

Так, згідно ч.1 ст.652 ЦК, на підставі якої предявлено даний позов передбачено, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Відповідно ч.2 ст. 652 вказаного Кодексу, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У відповідності до ч.ч.3, 4. ст.652 ЦК України, у разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору. Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, в ході виконання договору можуть виявлятися обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін. При укладенні договору та визначені його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. При цьому, зміна або розірвання договору можлива лише за наявності чотирьох умов, передбачених ч.2 ст.652 ЦК України.

Закон України Про регулювання містобудівної діяльності набув чинності 12 березня 2011 року, тобто на момент укладення договору про пайову участь від 27.07.11р. №105 була чинна та діяла норма частини 5 статті 30 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності, відтак позивач не був позбавлений можливості усунути неточності та внести зміни у договір про пайову участь на стадії його укладення, проте останній таким правом не скористався.

Отже, при новому розгляді судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач-апелянт не довів наявність істотних обставин, які відповідно до вимог ч.2 ст. 652 ЦК України можуть бути підставою для внесення змін до договору, а також позивачем-апелянтом не доведено винятковості обставин, які б слугували підставою зміни умов договору за рішенням суду та не обґрунтувано, що розірвання договору потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання на умовах, змінених судом в порядку ч.4. ст.652 ЦК України.

Позивач-апелянт послався також на норму ч.2. ст.651 ЦК України, як на підставу для зміни умов договору про пайову участь № 105 від 27.07.2011р..

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. (Даний правовий висновок викладений в Постанові Верховного суду України від 18.09.2013р. у справі №6-75цс-13).

Проте, позивачем-апелянтом не доведено належними та допустимими доказами, а судом не встановлено істотності порушення відповідачем умов договору та наявності інших підстав, встановлених договором або законом, які б слугували підставою для зміни договору на підставі ч.2. ст.651 ЦК України.

При цьому, позивач-апелянт посилається на обовязковість застосування для відповідача норми закріпленої в частині 5 статті 30 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка встановлює необхідність зменшення суми пайового внеску на кошторисну вартість інженерних мереж, які передані у комунальну власність, яка на думку позивача повинна бути викладена та продубльована як п.2.2.1. в укладеному між сторонами договорі про пайову участь №105 від 27.07.2011р.

Відповідно до вимог ст.40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених ч.4 цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (ч.5 вказаного Закону).

Згідно ч.7. ст.40 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених ч.5 ст.30 цього Закону України Про регулювання містобудівної діяльності.

Відповідно до вимог ч.5. ст. 30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності, якщо технічними умовами передбачається необхідність будівництва замовником інженерних мереж або об'єктів інженерної інфраструктури (крім мереж, призначених для передачі та розподілу електричної енергії, трубопроводів, призначених для розподілу природного газу, транспортування нафти та природного газу) поза межами його земельної ділянки, розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму їх кошторисної вартості, а такі інженерні мережі та/або об'єкти передаються у комунальну власність.

Як випливає з вищенаведених законодавчих норм, зменшення розміру пайової участі на суму кошторисної вартості інженерних мереж, переданих замовником у комунальну власність, випливає безпосередньо з вимог ч.5.ст.30 вищевказаного Закону та жодним чином не залежить від викладення вищенаведеного у пункті договору. Дана норма закону є обовязковою для органу місцевого самоврядування і замовника, як учасників договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та встановлює необхідність зменшення суми пайового внеску на кошторисну вартість інженерних мереж, які передані у комунальну власність. Отже, такі дії щодо зменшення суми пайового внеску на кошторисну вартість інженерних мереж, є обовязковими для органу місцевого самоврядування та жодним чином не ставляться в залежність від включення та дублювання ч.5. ст.30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності як зазначеного позивачем пункту до умов договору.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що норма закріплена в ч.5 ст.30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності може бути застосована у відповідних правовідносинах сторін щодо зменшення пайового внеску ТзОВ Компанія ВЕЕМ-Будсервіс при будівництві 9-ти поверхового житлового будинку з вбудованими автостоянками на вул. А. Лінкольна, 23 без її включення та дублювання у відповідному договорі.

Разом з тим, згідно п.3.5 Положення про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 03.04.2008 року № 1697, якщо архітектурно-планувальним завданням і технічними умовами на будівництво (реконструкцію) обєкта передбачено обовязкове виконання інвестором (замовником, забудовником) робіт щодо розвитку інфраструктури міста (будівництво, реконструкцію доріг та/або інженерних мереж) поза межами самого обєкта, департамент економічної політики за рішенням виконавчого комітету та за погодженням з постійною комісією економічної політики і постійною комісією архітектури, містобудування та охорони історичного середовища зменшує розмір інвестиційного внеску на вартість таких робіт за умов представлення: 1) розробленої ліцензійною проектною організацією кошторисної документації на проведення таких робіт; 2) висновку управління контролю та аудиту департаменту Адміністрація міського голови щодо перевірки достовірності вказаної кошторисної документації.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих пояснень представника відповідача, Департамент економічної політики Львівської міської ради та Львівська міська рада жодним чином не заперечують щодо застосування вказаної норми закону до договірних відносин, які існують між сторонами. Проте, як ствердив представник відповідача, позивач не звертався до відповідача з жодними пропозиціями щодо зменшення розміру пайового внеску на підставі ч.5.ст.30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності з необхідними документами, які підтверджують кошторисну вартість мереж, збудованих поза межами його земельної ділянки.

В ухвалі Львівської міської ради Про прийняття у власність територіальної громади м. Львова обєктів теплопостачання, водопостачання та водовідведення від 14.07.2015р. №4961 встановлено балансову вартість інженерних мереж, інформація про кошторисну вартість таких мереж відсутня.

Водночас, судом встановлено, що листом від 15.01.2016р. № 04/11 позивач звернувся до Львівської міської ради (третьої особи) із зверненням про зменшення розміру його пайового внеску передбаченого договором №105 про пайову участь від 27.07.2011р. на підставі п.5. ст.30 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності . Проте, з наведеного вбачається, що вказаний лист звернення від 15.01.2016р. надсилався позивачем вже під час розгляду даного спору в суді, не був адресований відповідачу, а безпосередньо органу місцевого самоврядування, до вказаного звернення не було долучено кошторисної документації та необхідних документів в підтвердження кошторисної вартості інженерних мереж, які передбачені п.3.5. Положення про порядок залучення коштів інвесторів (замовників, забудовників) на розвиток інженерно - транспортної та соціальної інфраструктури м.Львова.

Листом від 26.02.2016р. №2301-238 у відповідь на звернення позивача, Департамент економічної політики Львівської міської ради зазначив, що для розгляду зазначеного у зверненні питання необхідно надати копії технічних умов, якими передбачено будівництво інженерних мереж поза межами земельної ділянки, а також докази, які підтверджують кошторисну вартість інженерних мереж, збудованих поза межами земельної ділянки.

Такими чином, на виконання обовязкових вказівок Вищого господарського суду України викладених в постанові від 01.11.2016р., судами обох інстанцій встановлено, що між сторонами даного спору не було досягнуто згоди щодо зменшення розміру пайової участі позивача у розвитку інфраструктури м.Львова, проте, як позивачем так і відповідачем вчинялись дії направлені на зменшення пайового внеску передбаченого договором №105 про пайову участь від 27.07.2011р. Так, позивач звертався до третьої особи із зверненням про зменшення розміру його пайової участі від 15.01.2016р. № 04/11, відповідачем листом від 26.02.2016р. №2301-238 надавалась відповідь на звернення позивача та розяснення щодо необхідності подання додаткових документів. Однак, третьою особою на вимогу суду не надано доказів в підтвердження вчинення Львівською міською радою дій, направлених на зменшення розміру пайової участі позивача у розвитку інфраструктури м.Львова.

Право особи на звернення до суду за захистом своїх прав передбачене ст.55 Конституції України, ст.15 ЦК України та ст.1 ГПК України. Зокрема, за змістом ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, зокрема, звертаючись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у відповідний спосіб. При цьому, сторона повинна довести та представити суду докази порушеного та оспорюваного права.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими. Відповідно до ст.33 ГПК України, обов'язком позивача є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду чи на момент прийняття судом рішення, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні перегляду судових рішень господарських судів у справах, пов'язаних з недоведеністю порушення прав позивача (Постанова Вищого господарського суду України від 23.03.2011р. у справі №33/341, Постанова Вищого господарського суду України від 06.12.2011р. по справі №23/279, Постанова Вищого господарського суду України від 28.02.2012р. по справі № 7/088-11).

В даному спорі позивач-апелянт посилаючись на порушення його прав відповідачем просить суд внести зміни до договору про пайову участь №105 від 27.07.2011р. доповнивши його п.2.2.1. договору та виклавши в редакції ч.5 ст. 30 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності. Проте, в матеріалах справи відсутній докази, які свідчать про відмову позивачу у зменшенні розміру пайового внеску на підставі п.5. ст.30 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності у звязку з відсутністю вказаної норми Закону у договорі.

Проте, зі змісту позовної заяви та встановлених обставин не вбачається, що відповідач відмовивши у внесенні змін до договору про пайову участь №105 від 27.07.2011р. щодо доповнення його умов ч.5. ст. 30 ЗУ Про регулювання містобудівної діяльності істотно порушив умови договору та будь-яким чином порушив, не визнав або оспорює право позивача або охоронюваний законом інтерес (Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого господарського суду України від 19.04.2016р. по справі №914/260/15).

За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані докази в їх сукупності враховуючи вказівки Вищого господарського суду України, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, є необґрунтованими, а відтак, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

За таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд.

З огляду на викладене, колегія Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Львівської області від 31.01.2017р. по справі №914/37/16 винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 101,103,105 ГПК України Львівський апеляційний господарський суд

Постановив:

Рішення господарського суду Львівської області від 31.01.2017 року у справі №914/37/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ТзОВ «Копанія ВЕЕМ-Будсервіс» - без задоволення.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку.

Матеріали справи скерувати в господарський суд Львівської області.

ОСОБА_4 Мирутенко

Судді: Н.М. Кравчук

ОСОБА_1

«Повний текст постанови виготовлено 29.03.2017р.»