ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р.Справа № 915/1021/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.,

Таран С.В.

при секретарі - Колбасовій О.Ф.

за участю представників:

Від прокуратури: Лянна О.А.

Від Кабінету Міністрів України: не з'явився

Від Міністерства аграрної політики та продовольства України: не з'явився

Від 1 відповідача: не з'явився

Від 2 відповідача: не з'явився

Від 3 відповідача: Половінкін О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області

на рішення господарського суду Миколаївської області

від 13 грудня 2016 року

у справі № 915/1021/16

за позовом: прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України

до відповідачів:

1. Виконавчого комітету Врадіївської селищної ради,

2. Врадіївської селищної ради,

3. Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України"

про: визнання незаконним і скасування рішення та визнання недійсними свідоцтв про право власності

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року прокурор Миколаївської області звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України до виконавчого комітету Врадіївської селищної ради, Врадіївської селищної ради та Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо - зернова корпорація України" (далі - ПАТ «ДПЗК України»), в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Врадіївської селищної ради № 5 від 21.12.2011р.;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САЕ № 484836 від 25.01.2012р. про право приватної власності на комплекс нежитлових будівель загальною площею 19931,8 кв.м. по вул. Героїв Врадіївщини, 12, смт. Врадіївка за Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо - зернова корпорація України";

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво серії САЕ № 484835 від 25.01.2012р. про право приватної власності на комплекс нежитлових будівель загальною площею 26 739,10 кв.м. по вул. Привокзальна, 5-в, смт. Врадіїіка за Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо - зернова корпорація України".

Позовні вимоги з посиланням на приписи ч.ч.1,5 ст.141 ГК України, ч.ч.2-4 ст.145 ГК України, ч.1 ст.21 ЦК України, ст.391, ч.2 ст.393 ЦК України обґрунтовувалися тим, що в результаті реорганізації ДП «Державна продовольчо-зернова компанія України» до переліку необоротних активів, що передавались як вклад (внесок) до статутного капіталу ПАТ «Державна продовольчо-зернова компанія України» увійшов цілісний майновий комплекс Врадіївського елеватору загальною вартістю 3,5 млн. грн. Разом з цим, цей адміністративний корпус належав ДАК «Хліб України «Врадіївський елеватор» (діяльність якого була припинена наказом від 25.10.2010р.). Відповідно до вимог Закону України «Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» Врадіївський елеватор не підлягає приватизації, а у Переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, зазначене підприємство відсутнє. Таким чином, майно Врадіївського елеватору не могло бути приватизоване або корпоратизоване. Виконавчим комітетом Врадіївської селищної ради за відсутності рішення власника про зміну правового режиму майна ПАТ «ДПЗКУ» з державної у приватну власність, при наявності заборони на приватизацію майна Врадіївського елеватору прийнято рішення № 5 від 21.12.2011р., яким фактично змінено правовий режим спірного майна та порушено права власника майна - Кабінету Міністрів України. Оспорювані свідоцтва про право приватної власності на комплекси нежитлових будівель загальною площею 19931,8 кв.м. та 26739,10 кв.м. по вул. Героїв Врадіївщини, 12 та вул. Привокзальній, 5-в у смт. Врадіївка видані на підставі зазначеного рішення виконавчого комітету Врадіївської селищної ради, яке прийнято з порушенням вимог законодавства, тому ці свідоцтва підлягають визнанню недійсними, оскільки відсутні правові підстави набуття ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» права приватної власності на зазначені комплекси нежитлових будівель. Незаконне оформлення права приватної власності на об'єкти нерухомого майна Врадіївського елеватору за ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» порушує інтереси держави у сфері реалізації прав власника об'єкта державної власності, пов'язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними.

ПАТ "ДПЗК України" не визнало позов, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, посилаючись на те, що держава в особі Кабінету Мінстрів України, передавши до статутного капіталу ПАТ "ДПЗК України" об'єкти, перелік яких визначено у постанові Кабінету Мінстрів України від 11.08.2010 р. № 764, зокрема, майновий комплекс "Врадіївський елеватор", набула в обмін право власності на 100% акцій товариства, а ПАТ "ДПЗК України" - право власності на передане йому майно, зокрема, спірні комплекси нежитлових будівель.

Окрім того, ПАТ "ДПЗК України" було подано до суду заяву від 10.10.2016р. про застосування до позовних вимог прокурора наслідків закінчення строку позовної давності, мотивовану, зокрема, тим, що листом від 28.03.2012р. № 130-2-802/2-15/2032 Міністерство аграрної політики та продовольства України було повідомлено про отримання спірних свідоцтв про право власності на спірні комплекси нежитлових будівель.

Виконавчий комітет Врадіївської селищної ради проти позовних вимог прокурора не заперечував.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року (суддя Семенчук Н.О.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що держава в особі Кабінету Міністрів України здійснила заходи щодо зміни організаційно-правової форми ДП "ДПЗКУ" на ПАТ "ДПЗКУ" і визначила розмір статутного капіталу останнього, проте майно, на суму вартості якого сформовано статутний капітал, у тому числі спірні комплекси нежитлових будівель Врадіїівського елеватору, ПАТ «ДПЗК України» у власність не передано. Тому звернення філії "Врадіївський елеватор" ПАТ "ДПЗКУ" до Врадіївської селищної ради із заявою про видачу свідоцтва про право власності ПАТ "ДПЗКУ" на спірне нерухоме майно є безпідставним. Отже, приймаючи оскаржуване рішення виконавчий комітет Врадіївської селищної ради не з'ясував належності права власності на спірну нерухомість і безпідставно визнав на неї право приватної власності за ПАТ "ДПЗКУ", тобто діяв за відсутності підстав, передбачених законодавством України. Оскільки рішення виконавчого комітету Врадіївської селищної ради № 5 від 21.12.2011р. є незаконним, то вимога про визнання незаконними та скасування вказаних свідоцтв також є обґрунтованою, оскільки свідоцтва видані на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, і їх дія порушує право власності держави на вказану нерухомість. Разом з тим, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Так, листом № 130-2-802/2-15/2032 від 28.03.2012 року ПАТ "ДПЗКУ" надавало Міністерству аграрної політики та продовольства України інформацію про отримання оспорюваних свідоцтв про право власності. Таким чином, Міністерству аграрної політики та продовольства України з 28.03.2012 року було відомо про реєстрацію за ПАТ "ДПЗКУ" права власності на спірні об'єкти. Прокурор звернувся до суду з позовом 22.09.2016 року, тобто після спливу строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист цивільного права або інтересу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, перший заступник прокурора Миколаївської області звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким позов прокурора задовольнити у повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які місцевий суд визнав встановленими та порушенням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «ДПЗКУ» заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Про день, час і місце розгляду апеляційної скарги усі учасники судового процесу в порядку передбаченому ст. ст. 64, 98 ГПК України заздалегідь були повідомлені належним чином, проте позивачі та виконавчий комітет Врадіївської селищної ради не скористалися наданим законом правом на участь своїх представників в засіданні суду.

Судом відхилено заявлене представником відповідача клопотання про залучення до матеріалів справи в якості додаткових доказів копій листів Буринської міської ради та Міністерства аграрної політики та продовольства України, оскільки відповідно до ст. 101 ГПК України заявник не обґрунтував неможливість подання вказаних документів суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» засноване на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 06.06.2011р. №593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. №764».

Відповідно до пунктів 1,2 вищезазначеної постанови прийнято пропозицію Міністерства аграрної політики та продовольства щодо перетворення державного підприємства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" у державне публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України", повноваження з управління корпоративними правами якого здійснює зазначене Міністерство. Установлено, що: 100 відсотків акцій державного публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України", які випускаються на величину його статутного капіталу, залишаються у державній власності до прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України; державне публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" не може вчиняти дії стосовно майна, переданого до його статутного капіталу, наслідком яких може бути відчуження майна, у тому числі передача його до статутного капіталу інших господарських організацій, передача в заставу тощо.

07.07.2011 року Міністерством аграрної політики та продовольства України було прийнято наказ № 325 «Про реорганізацію шляхом перетворення державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України», відповідно до якого ДП "ДПЗК України" реорганізовано шляхом перетворення у Публічне акціонерне товариство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» .

Пунктом 4 вказаного наказу встановлено, що статутний капітал ПАТ «ДПЗК України» формується на базі майна ДП «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Як вбачається з акту оцінки майна Державного підприємства Державна продовольчо-зернова корпорація України" від 26.09.2011 року, статутний капітал публічного акціонерного товариства станом на липень 2011 року складає 867 717 000,00 грн.

У наступному, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 17.11.2011р. № 634 «Про деякі питання діяльності публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» вирішено:

- створити ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» шляхом перетворення ДП «ДПЗК України» та затверджено його статут, що додається (п.1 Наказу);

- здійснити емісію акцій ПАТ «ДПЗК України» на весь розмір його статутного капіталу - 867717000грн. Вирішено випустити 8677170 простих іменних акцій у бездокументарній формі номінальною вартістю 100 грн. кожна (п.2 Наказу);

- створити філії ПАТ «ДПЗК України» згідно з додатком, у тому числі, філію «Врадіївський елеватор».

На виконання вищезазначеного наказу та згідно акту приймання-передачі майна, майнових прав та обов'язків, затвердженого Міністерством аграрної політики та продовольства України 18.11.2011р., ДП «ДПЗК України» передало, а ПАТ «ДПЗК України» прийняло станом на 18.11.2011р. майновий комплекс державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України» згідно з додатками, які є невід'ємною частиною цього акту.

До переліку необоротних активів, переданих як внесок до статутного капіталу ПАТ «ДПЗК України» увійшли в тому числі спірні об'єкти нерухомого майна Врадіївського елеватору.

Згідно з п.п. 1.4, 1.6 статуту ПАТ «ДПЗК України», затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 4 від 06.01.2016р., засновником товариства є держава в особі Кабінету Міністрів України. Повноваження з управління корпоративними правами Товариства відповідно до постанови Кабінету міністрів України №593 від 06.06.2011р. «Про внесення зміни до постанови Кабінету міністрів України від 11.08.2010р. №764» здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України. Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків ДП «ДПЗК України».

Товариство має право володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, вчиняючи стосовно нього будь-які дії, що не суперечать законодавству, цьому статуту та меті діяльності Товариства, зокрема з продажу, безоплатної передачі, дарування, пожертви, обміну, передачі в лізинг, оренду, позику чи заставу засобів виробництва, майна, матеріальних цінностей або майнових прав, використання та відчуження їх в інший спосіб юридичним та фізичним особам, списувати його з балансу та здійснювати інші дії, що не суперечать чинному законодавству України та цьому статуту (п.4.4 статуту)

Відповідно до п.п. 5.1, 6.6 статуту статутний капітал товариства становить 867717000 грн. та формується за рахунок вартості майна, переданого йому засновником. До прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України 100% акцій товариства, які випускаються на величину його статутного капіталу, є власністю держави.

Акціонерами Товариства є, зокрема, держава в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України - до прийняття в установленому порядку рішення про приватизацію акцій Товариства та в особі Фонду державного майна України - після передачі йому акцій Товариства, визначених для продажу згідно з прийнятим у встановленому порядку рішення про їх приватизацію (п. 7.1 статуту).

Філія ПАТ «ДПЗК України» «Врадіївський елеватор» звернулася до селищного голови Врадіївської селищної ради з листом від 20.12.2011 року № 442, в якому просила надати дозвіл на оформлення права власності та видачу свідоцтв на право власності в Первомайському БТІ на будівлі, які знаходяться за адресою: с.м.т. Врадіївка, вул. Героїв Врадіївщини, 12 та Привокзальна, 5-а, у зв'язку з ліквідацією ДАК «Хліб України» «Врадіївський елеватор» та створенням ДП «ДПЗК України» «Врадіївський елеватор» і наступним перетворенням останнього в ПАТ «ДПЗК України».

21.12.2011 року Виконавчим комітетом Врадіївської селищної ради було прийнято рішення № 5 «Про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна в с.м.т. Врадіївка», яким вирішено оформити за ПАТ «ДКЗКУ» Врадіївський елеватор право власності та видати свідоцтво про право власності на 80 об'єктів нерухомого майна, згідно з додатками № 1 та № 2 до цього рішення.

На виконання вказаного рішення, 25.01.2012 року виконавчим комітетом Врадіївської селищної ради було видано ПАТ «ДПЗК України» свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 484836 та САЕ № 484835 на комплекс житлових будівель по вул. Героїв Врадіївщини,12, загальною площею 19 931,8 кв.м. та вул. Привокзальна, 5-в у с.м.т. Врадіївка загальною площею 26 739,10 ків.м. відповідно.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову прокурора в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України та Міністерства аграрної політики та продовольства України, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Згідно із ч.ч.1-4 ст.73 ГК України державне унітарне підприємство утворюється компетентним органом державної влади в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини державної власності, як правило, без поділу її на частки, і входить до сфери його управління. Орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління. Найменування державного унітарного підприємства повинно містити слова "державне підприємство".

Право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами (ч.1 ст.136 ГК України).

Відповідно до ч. 7 ст. 74 ГК України (в редакції від 21.04.2011р.) Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворено у випадках та порядку, передбачених законом, у корпоратизоване підприємство (державне акціонерне товариство). Особливості діяльності корпоратизованих підприємств визначаються цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з ч. 2 ст. 145 ГК України зміна правового режиму майна суб'єкта господарювання здійснюється за рішенням власника (власників) майна у спосіб, передбачений цим Кодексом та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом.

Відповідно до ч. 2 ст.1 Закону України «Про акціонерні товариства» діяльність державних акціонерних товариств та державних холдингових компаній, єдиним засновником та акціонером яких є держава в особі уповноважених державних органів, регулюється цим Законом, з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

Основи управління об'єктами державної власності визначає Закону України «Про управління об'єктами державної власності», відповідно до ст. 1 якого управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно з ст. 5 цього Закону, Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України: визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об'єктами державної власності; встановлює порядок передачі об'єктів державної власності суб'єктам управління, визначеним цим Законом; визначає умови створення та діяльності господарських структур; приймає рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію господарських структур і визначає уповноважені органи управління, які здійснюють контроль за їх діяльністю; призначає на посади та звільняє з посад керівників господарських структур, стосовно яких функції з управління виконує Кабінет Міністрів України; приймає рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію казенних підприємств і визначає центральні органи виконавчої влади, до сфери управління яких вони належать; приймає рішення про передачу відповідно до закону об'єктів державної власності в комунальну власність, дає згоду на передачу об'єктів з комунальної в державну власність; приймає рішення про закріплення в державній власності пакетів акцій (часток) акціонерних товариств, створених на базі державного майна, що приватизується, терміни закріплення таких пакетів акцій (часток) у державній власності відповідно до законодавства про приватизацію; приймає за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об'єктами державної власності, рішення про достроковий продаж пакетів акцій (часток), закріплених у державній власності, або їх частини; приймає за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об'єктами державної власності, рішення про передачу повноважень з управління корпоративними правами держави уповноваженим органам управління та господарським структурам; розробляє та укладає міжнародні договори України щодо об'єктів державної власності України згідно із законодавством; призначає позапланові ревізії та перевірки використання об'єктів управління державної власності та встановлює порядок їх проведення; визначає критерії, відповідно до яких утворення наглядової ради є обов'язковим на державних унітарних підприємствах (крім підприємств оборонно-промислового комплексу) та, з урахуванням законів України, в господарських товариствах, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; встановлює критерії ефективності управління об'єктами державної власності та порядок їх застосування; визначає критерії відбору незалежного аудитора та критерії віднесення державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, до таких, фінансова звітність (у тому числі консолідована) яких підлягає обов'язковій перевірці незалежним аудитором, залежно від балансової вартості активів таких державних унітарних підприємств чи господарських товариств; затверджує вимоги до незалежних членів наглядових рад державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; визначає порядок: а) здійснення контролю за виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; б) спрямування коштів, визначених Державним бюджетом України, на фінансування витрат, пов'язаних з викупом часток (акцій) вторинної емісії господарських організацій з корпоративними правами держави, та заходи щодо реструктуризації, досудової санації та інші заходи, які стосуються функціонування об'єктів державного сектору економіки; в) відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об'єднаннями; г) конкурсного відбору керівників суб'єктів господарювання державного сектору економіки; ґ) оплати праці і винагороди керівникам державних підприємств; є) створення та ведення Єдиного реєстру об'єктів державної власності; з) проведення інвентаризації об'єктів державної власності; и) відчуження та списання об'єктів державної власності; і) розпорядження активами державних господарських організацій; к) проведення щорічного державного фінансового аудиту діяльності суб'єктів господарювання державного сектору економіки; л) укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також: господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном; м) проведення конкурсів із залучення приватних інвесторів для здійснення державно-приватного партнерства; н) передачі повноважень з управління корпоративними правами держави відповідним суб'єктам управління; о) перетворення державних підприємств у державні акціонерні товариства, 100 відсотків акцій яких належать державі; п) проведення конкурсу на право оренди державного майна; р) здійснення витрат суб'єктами господарювання державного сектору економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку; с) утворення, організації діяльності та ліквідації наглядової ради державного унітарного підприємства та її комітетів; т) проведення конкурсного відбору кандидатів на посаду незалежного члена наглядової ради державного унітарного підприємства та їх призначення, а також проведення конкурсного відбору кандидатів на посаду незалежного члена наглядової ради господарського товариства, у статутному капіталі якого більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, що пропонуються суб'єктом управління об'єктами державної власності до обрання на посаду незалежних членів наглядової ради; у) оприлюднення інформації про діяльність державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, а також господарських товариств, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків; ф) визначення та затвердження кандидатур представників держави, які призначаються до наглядових рад державних унітарних підприємств, і тих, які беруть участь у загальних зборах та обираються до наглядових рад господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; х) визначення порядку та правил страхування відповідальності, оплати послуг та компенсації витрат членів наглядових рад державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; ц) встановлення чітких цілей діяльності для державних унітарних підприємств та господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі; ч) формування та ведення реєстру укладених контрактів з керівниками суб'єктів господарської діяльності державного сектору економіки; затверджує методики: оцінки об'єктів оренди, розрахунку, розподілу і використання плати за оренду (суборенду) державного майна; оцінки майна; розрахунку концесійних платежів; забезпечує контроль за ефективністю управління об'єктами державної власності; затверджує річні фінансові плани державних підприємств, що є суб'єктами природних монополій, та державних підприємств, плановий розрахунковий обсяг чистого прибутку яких перевищує 50 мільйонів гривень; погоджує рішення уповноважених органів управління щодо створення, реорганізації та ліквідації діяльності підприємств державного сектору економіки, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; погоджує умови приватизації та реструктуризації об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; затверджує перелік об'єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; забезпечує контроль за використанням орендованих цілісних майнових комплексів державних підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна; виконує відповідно до законів інші функції з управління об'єктами державної власності.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 141 ГК України до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб'єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об'єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб'єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом.

З матеріалів справи вбачається, що держава в особі Кабінету Міністрів України здійснила заходи щодо зміни організаційно-правової форми ДП «ДПЗК України» на ПАТ «ДПЗК України», і визначила розмір статутного капіталу останнього, проте майно, на суму вартості якого сформовано статутний капітал, у тому числі спірні нежитлові будівлі Врадіївського елеватора, ПАТ «ДПЗК України» у власність не передано.

Отже, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що у філії «Врадіївський елеватор» ПАТ «ДПЗК України» були відсутні підстави для звернення з листом № 442 від 20.12.2011р. до виконкому Врадіївської селищної ради про видачу свідоцтв про право власності на спірне нерухоме майно.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч.1 ст.15, ч.1 ст.386 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч.3 ст.326 ЦК України управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2011р. № 593 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.2010р. № 764» визначено, що повноваження з управління корпоративними правами ПАТ «ДЗПК України» здійснює Міністерство аграрної політики та продовольства України.

Згідно із ч. ч. 1, 2, 4 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

На момент прийняття виконкомом Врадіївської селищної ради оспорюваного рішення № 5 від 21.12.2011р. порядок державної реєстрації права власності на нерухоме майно регулювався Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. №7/5 (надалі - Тимчасове положення), у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010р. № 1692/5.

Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення, обов'язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав (п. 2.1 Тимчасового положення).

Відповідно до п.8.1 Тимчасового положення, оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності за заявою про оформлення права власності на нерухоме майно: а) органами місцевого самоврядування: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності документа, що посвідчує право на земельну ділянку, та документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об'єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); фізичним особам та юридичним особам, які в разі припинення (ліквідації чи реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що припиняється; фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням учасників або органу, уповноваженого на це установчими документами, і отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм; інвесторам, які у результаті інвестиційної діяльності отримали у власність об'єкт нерухомого майна або його частину на підставі документів, установлених законодавством, що підтверджують набуття у власність закріпленого за інвестором об'єкта інвестування; реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об'єкти нерухомого майна, за умови надання рішення комісії з реабілітації про повернення цього майна; фізичним та юридичним особам у разі виділення окремого об'єкта нерухомого майна зі складу об'єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об'єктів (будинків, будівель або споруд), окрім випадків, коли такі об'єкти є приналежністю головної речі, складовою частиною речі або утворюють з іншими об'єктами складну річ; фізичним та юридичним особам у разі об'єднання двох або більше суміжних об'єктів нерухомого майна; фізичним та юридичним особам на об'єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки, за умови надання рішення відповідного органу; фізичним та юридичним особам на підставі документів, установлених законодавством, які підтверджують право власності на об'єкти нерухомого майна та не віднесені до правовстановлювальних документів, передбачених у додатку 2 до Положення; б) органами приватизації: наймачам житлових приміщень, які приватизували їх відповідно до Законів України "Про приватизацію державного житлового фонду" та "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків"; в) Державним управлінням справами: суб'єктам, що беруть участь разом з Державним управлінням справами в будівництві нового житла, на їх частку (житлові та нежитлові об'єкти).

До заяви про оформлення права власності на нерухоме майно додаються матеріали технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна, а також інші документи, визначені Положенням. Підготовку документів для видачі свідоцтва про право власності за дорученням органів місцевого самоврядування та інших органів відповідно до законодавства можуть проводити БТІ (пункти 8.2, 8.3 Тимчасового положення).

В оспорюваному рішенні виконкомом Врадіївської селищної ради № 5 від 21.12.2011р. про оформлення права власності ПАТ «ДПЗК України» на спірні об'єкти нерухомого майна не зазначено, на підставі яких саме документів його було прийнято.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно акту приймання-передачі цілісного майнового комплексу від 20.01.2011р. № 11 Державне підприємство «Державна продовольчо-зернова корпорація України» прийняло від Дочірнього підприємства ДАК «Хліб України» «Врадіївський елеватор» цілісний майновий комплекс, до складу якого увійшли й спірні нежитлові будівлі.

Проте, зазначений вище акт не містить даних щодо передачі цих об'єктів у приватну власність Державного підприємства «Державна продовольчо-зернова корпорація України». Оспорюване рішення виконавчого комітету № 5 від 21.12.2011р. також не вказує як на підставу його прийняття документ, що посвідчує внесення спірних об'єктів нерухомості у статутний фонд ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», що згідно з п.п. «а» п.8.1 Тимчасового положення могло бути підставою для оформлення права власності з видачею свідоцтва виконкомом, як органом місцевого самоврядування.

Таким чином, виконком Врадіївської селищної ради не мав законних підстав для прийняття оспорюваного рішення від 21.12.2011р. № 5 про оформлення права власності на спірні об'єкти нерухомого майна за ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України».

Згідно з ч.1 ст.15, ч.1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсними свідоцтв про право власності. Окрім того, свідоцтво про право власності є правовстановлюючим документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація права власності (п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"), а тому, як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав у судовому порядку, може бути предметом розгляду в господарських судах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 у справі № 911/3396/14.

Оскільки суд першої інстанції правомірно визнав обґрунтованою вимогу прокурора про визнання недійсним та скасування рішення Виконавчого комітету Врадіївської селищної ради від 21.12.2011р. № 5, на підставі якого ПАТ «ДПЗК України» видані свідоцтва серії САЕ № 484836 від 25.01.2012 про право приватної власності на комплекс нежитлових будівель загальною площею 19931,8 кв.м. по вул. Героїв Врадіївщини, 12, смт. Врадіївка та серії САЕ № 484835 від 25.01.2012 про право приватної власності на комплекс нежитлових будівель загальною площею 26 739,10 кв.м. по вул. Привокзальна, 5-в, смт. Врадіїіка, то вимоги про визнання незаконними та скасування зазначених вище свідоцтв також підлягають задоволенню як похідні від вимоги про скасування рішення виконкому.

Разом з тим, ПАТ «ДПЗК України» подало до суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, вказуючи на те, що позовна заява у даній справі подана прокурором після спливу позовної давності.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання застосування позовної давності у спорі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про його сплив та відсутність доказів, які б підтверджували поважність причин його пропуску позивачем.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13р «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно з п. 4.1 вищезазначеної постанови, початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин пропущення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі.

Верховний Суд України у постанові від 16.09.2015р. по справі № 6-68цс15 зазначив, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), зазначає, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії".

За змістом ст.ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Статтею 36 Закону України "Про прокуратуру" та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені статтею 46 ЦПК України, згідно якої органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015р. у справі № 6-178цс15).

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органів державної влади, права та інтереси яких він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.05.2015р. у справі № 3-126гс15).

Судом першої інстанції установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 28.03.2012 року ПАТ «ДПЗК України» направило Міністерству аграрної політики та продовольства України листа №130-2-802/2-15/2032, в якому, зокрема, повідомило про те, що з метою проведення сертифікації зернових складів та реєстрації права власності на майно, отримане Товариством в якості внеску до свого статутного капіталу, Товариство вже отримало свідоцтва на право приватної власності серії САЕ № 484836 від 25.01.2012 року та свідоцтва на право приватної власності серії САЕ № 484835 від 25.01.2012 року.

У вказаному листі зазначено, що викладена у ньому інформація надається на виконання доручення першого заступника міністра аграрної політики та продовольства України від 26.03.2012 № 11-3/95 щодо надання інформації про об'єкти нерухомого майна для формування і ведення Єдиного реєстру об'єктів державної власності ПАТ «ДПЗК України».

Отже, з урахуванням часу поштового обігу, Міністерству аграрної політики та продовольства України з 03.04.2012 року було відомо про реєстрацію за ПАТ «ДПЗК України» права приватної власності на спірні об'єкти нерухомості.

Прокурор Миколаївської області звернувся до суду з позовною заявою в даній справі 27.07.2016р., тобто після спливу строку, в межах якого Міністерство аграрної політики та продовольства України могло звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, що відповідно до приписів ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Викладене в апеляційній скарзі твердження скаржника про те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження отримання вищезазначеного листа Міністерством аграрної політики та продовольства України, а отже цей лист відповідно до ст. 34 ГПК України не є належним і допустимим доказом у справі, спростовується наявною в справі копією журналу реєстрації вихідної кореспонденції ПАТ «ДПЗК України» (розпочато - 15.03.2012р. №130-7-679/2-17/1656, закінчено 20.04.2012р. №130-3-17/2523), в якому міститься відмітка про надіслання ПАТ «ДПЗК України» на адресу Міністерства аграрної політики та продовольства України листа №130-2-802/2-15/2032 від 28.03.2012р.

На переконання колегії суддів, наявність у вищезазначеному журналі запису про лист №130-2-802/2-15/2032 від 28.03.2012р. є належним та допустимим доказом надіслання Міністерству вказаного листа, а отже і обізнаність позивача з 2012 року про отримання ПАТ «ДПЗК України» спірних свідоцтв про право власності.

Обставина подання ПАТ «ДПЗК України» заяви про застосування строків позовної давності за відсутності представника Міністерства аграрної політики та продовольства України у засіданні господарського суду жодним чином не впливає на правомірність висновків суду при розгляді відповідної заяви, оскільки до суду з позовом у даній справі в інтересах Міністерства звернувся прокурор Миколаївської області, а Міністерство було заздалегідь належним чином повідомлено судом про день, час і місце проведення засідання господарського суду, проте не скористалося своїм процесуальним правом на участь свого представника в засіданні суду.

Стосовно обізнаності Кабінету міністрів України про оформлення права власності за ПАТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України» на спірні об'єкти нерухомості, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Міністерство аграрної політики та продовольства України, як орган на який покладено обов'язок управління корпоративними правами ПАТ «ДПЗКУ», є відповідальним за таку діяльність, тому Кабінет Міністрів України повинен був дізнатися про такі обставини ще у 2012 році. Окрім того, згідно з ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ст. 6 вказаного Закону, держателем Державного реєстру прав є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України.

Відповідно до Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року №395/2011, Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно", ПАТ "ДПЗКУ" зареєструвало право власності на комплекс нежитлових будівель за адресою: Миколаївська обл., Врадіїіїський район, смт. Врадіївка, вул. Героїв Врадіївщини, 12, а також на комплекс нежитлових будівель за адресою: Миколаївська обл., Врадіїіїський район, смт. Врадіївка, вул. Привокзальна, 5-в, що підтверджується відповідними Витягами про державну реєстрацію прав від 25.01.2012р.

Отже, саме з цієї дати Кабінету Міністрів України в особі Міністерства юстиції України було відомо або могло бути відомо про реєстрацію за відповідачем права власності на спірні об'єкти нерухомого майна.

Інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки вони об'єктивно нічим не підтверджені та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

Згідно із ст.49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Миколаївської області від 13 грудня 2016 року у справі № 915/1021/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Таран С.В.