РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа №910/22221/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудсервіс"

про стягнення 39515,02 грн.

Суддя Маринченко Я.В.

Представники сторін:

від позивача - Борисенко О.М. (представник за довіреністю);

від відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 Товариство з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудсервіс" про стягнення 39515,02 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання укладеного з відповідачем Договору про виготовлення та поставку товару від 18.04.2013 № 15 позивач здійснив останньому поставку товару на загальну суму 112 940,64 грн., що підтверджується відповідними накладними. Оскільки оплату отриманого товару відповідач здійснив лише частково, позивач просив стягнути з останнього залишок боргу в розмірі 14 452,75 грн., а також 12 844,33 грн. пені, 2 890,55 грн. штрафу, 8 411,52 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 915,87 грн.

На підставі викладеного позивач просив задовольнити позов.

28.02.2017 позивач надав до суду заяву, відповідно до якої просив стягнути з відповідача 13 553,90 грн. пені, 2 890,55 грн. штрафу, 8 801,74 грн. інфляційних втрат та 3 % річних у розмірі 990,70 грн. У частині стягнення основного боргу в розмірі 14 452,75 грн. позивач просив припинити провадження, з огляду на погашення відповідачем даної заборгованості 13.01.2017.

У судовому засіданні 14.03.2017 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, відповідно до вищевказаної заяви, та просив суд задовольнити позов.

Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, уповноваженого представника в судове засідання не направив, хоча про час та місце розгляду справи був сповіщений у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом встановлено, що 18.04.2013 між сторонами укладено Договір про виготовлення та поставку товару № 15, за умовами якого позивач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виготовити відповідачу замовлений товар (бетон, бетонні вироби і конструкції, інший товар), по узгодженню сторін виконати його доставку, а відповідач - своєчасно прийняти замовлений товар та здійснити його оплату на умовах даного Договору (п.1.1. Договору).

Відповідно до п.5.3. Договору, товар вважається поставленим відповідачу з моменту його отримання в пункті призначення, згідно замовлення, представником одержувача, який вказується відповідачем, на підставі товарно-транспортних накладних.

Про отримання товару на об'єкті поставки (замовлена адреса), уповноважена особа відповідача зобов'язана розписатися у товарно-транспортній накладній та поставити штамп (п.6.9. Договору).

Пунктом 7.5. Договору передбачено, що замовник зобов'язаний оплатити отриманий товар протягом 5-ти банківських днів з моменту його поставки, згідно умов розділу 5 даного Договору.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив поставку відповідачу товару на загальну суму 112 940,64 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями накладних, підписаних та скріплених печатками обох сторін, а саме: № 25145 від 10.09.2014 на суму 42 327,36 грн., № 26288 від 12.09.2014 на суму 63 127,44 грн. та № 26747 від 17.09.2014 на суму 7 485,84 грн.

Однак, відповідач оплату за отриманий товар здійснив не в повному обсязі, заборгувавши таким чином позивачу 6 966,91 грн. за накладною № 26288 від 12.09.2014, та 7 485,84 грн. за накладною № 26747 від 17.09.2014. У зв'язку з цим, позивач звертався до відповідача з претензією від 06.02.2015 № 02/106 про сплату заборгованості в розмірі 14 452,75 грн. за поставлений товар, однак дана вимога залишена відповідачем без задоволення, грошові кошти не сплачено.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно зі ст.11, 509 ЦК України зобов'язання виникають, зокрема, з договору чи іншого правочину.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.2 ст. 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суду доведено, що за вказаними видатковими накладними позивач у повному обсязі виконав покладені на нього зобов'язання, а саме: товар поставлений відповідачу в строки, комплектності та якості, що підтверджується підписаними видатковими накладними та відсутністю претензій з боку відповідача. Накладні, які наявні в матеріалах справи, містять номенклатуру (асортимент) товару, кількість та ціну, містить підписи представників позивача та відповідача, а також печатки обох юридичних осіб.

Отже, строк виконання обов'язку відповідачем щодо оплати поставленого товару, з урахуванням п.7.5. Договору, є таким, що настав 22.09.2014 за накладною № 26288 від 12.09.2014, та 25.09.2014 за накладною № 26747 від 17.09.2014.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач фактично визнав наявну заборгованість, підписавши та скріпивши печаткою акт звірки взаєморозрахунків від 13.10.2014, за яким борг останнього станом на 01.10.2014 складав 14 452,75 грн.

До того ж, після порушення провадження у даній справі 07.12.2016, відповідач повністю сплатив 13.01.2017 заявлений до стягнення основний борг у розмірі 14 452,75 грн. Даний факт підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки з банківського рахунку позивача.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору, зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Оскільки провадження у цій справі порушено 07.12.2016, про що винесено відповідну ухвалу суду, у той час як заборгованість по основному боргу в розмірі 14 452,75 грн. була погашена відповідачем 13.01.2017, провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає припиненню на підставі зазначеної норми.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 13 553,90 грн. за період з 01.10.2014 до 12.01.2017, а також штраф у розмірі 2 890,55 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

Частиною 2 ст. 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).

Частиною 1 ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (ч.6 ст.230 ГК України).

Відповідно до п.8.2. Договору, за прострочення платежу відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше розміру, встановленого чинним законодавством.

Пунктом 8.4. Договору передбачено, що у разі порушення відповідачем строку платежу, встановленого п.7.4. цього Договору, більше ніж на 20 календарних днів, відповідач зобов'язаний сплатити, крім пені, штраф у розмірі 20 % від суми простроченого платежу.

Одночасно, відповідно до п.8.5. Договору, сторони дійшли згоди щодо зміни тривалості позовної давності про стягнення неустойки (штрафу, пені), передбаченої ч.1 ст. 259 ЦК України, і встановили, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань, встановлених розділом 8 цього Договору, припиняється через 3 роки від дня, коли це зобов'язання повинно було бути виконане.

Положеннями ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Таким чином, здійснивши арифметичний перерахунок заявлених до стягнення штрафних санкцій за обрахований позивачем період, суд дійшов висновку про те, що стягненню з відповідача підлягає 13 553,90 грн. пені та 2890,55 грн. штрафу, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню.

Крім того, позивач також просив стягнути з відповідача 990,70 грн. 3 % річних за період з 01.10.2014 до 31.12.2016 та інфляційні втрати в розмірі 8 801,74 грн. за період з 01.10.2014 до 31.12.2016.

За умовами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення компенсаційних виплат за обрахований позивачем період, суд вважає його арифметично вірним, а позовну вимогу про стягнення з відповідача вищевказаних сум такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 33 ГПК України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За ч. 1 ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 80, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтербудсервіс" (01032, м. Київ, вул. Жилянська, буд. 146, офіс 101; ідентифікаційний код 32776986) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бетон Комплекс" (04074, м. Київ, вул. Резервна, буд. 8; ідентифікаційний код 04012164) 13 553 (тринадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят три) грн. 90 коп. пені, 2 890 (дві тисячі вісімсот дев'яносто) грн. 55 коп. штрафу, 8 801 (вісім тисяч вісімсот одну) грн. 74 коп. інфляційних втрат, 990 (дев'ятсот дев'яносто) грн. 70 коп. 3 % річних, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Провадження у справі № 910/22221/16 у частині стягнення 14 452 (чотирнадцяти тисяч чотириста п'ятдесяти двох) грн. 75 коп. основного боргу припинити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення підписано 28.03.2017

Суддя Я.В. Маринченко