РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017Справа №910/1528/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Тетсу Україна»

До Публічного акціонерного товариства «Деревообробний комбінат №7»

Про визнання недійсним договору

Суддя Спичак О.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Заборовський В.В. - по дов.

від відповідача: Дяденчук О.Г. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕТСУ Україна» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Деревообробний комбінат №7» про визнання недійсним договору №12 від 01.07.2016р. про надання послуг по зберіганню.

Ухвалою від 02.02.2017р. порушено провадження по справі №910/1528/17 та призначено її розгляд на 24.02.2017р.

Представником позивача 24.02.2017р. через відділ діловодства суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи. Представник відповідача проти задоволення означеного клопотання заперечень не надав. Клопотання представника позивача було розглянуто та задоволено.

У зв'язку з неявкою у судове засідання представника позивача, з огляду на клопотання останнього, враховуючи ненадання в повному обсязі витребуваних документів, ухвалою від 24.02.2017р. розгляд справи було відкладено на 13.03.2017р.

Представником відповідача 13.03.2017р. через відділ діловодства суду було подано письмове підтвердження відсутності аналогічного спору та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено. У судовому засіданні представником заявника надано оригінали документів для огляду у судовому засіданні.

У судовому засіданні 13.03.2017р. представник позивача надав усні пояснення по суті спору, відповідно до яких позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні.

Відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.03.2017р. було оголошено перерву до 20.03.2017р.

20.03.2017р. представником позивача подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Одночасно, представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТСУ Україна» також подано клопотання про витребування доказів, в якому заявник просив витребувати у відповідача картки субрахунку 023 «Матеріальні цінності на відповідальному зберіганні» за період з 01.07.2016р. - 31.08.2016р., картки субрахунку 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями» за період з 01.07.2016р. - 31.08.2016р.», картки субрахунку 703 «Дохід від реалізації робіт і послуг» за період 01.07.2016р. - 31.08.2016р.; підтверджуючі документи (докази надходження від Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТСУ Україна» або оформлені належним чином акти приймання-передачі наданих послуг), які стали підставою реєстрації податкових накладних №143 від 31.07.2016р., №129 від 31.08.2016р. в Єдиному реєстрі податкових накладних за № та №; податкові накладні з податку на прибуток підприємств за 3-ц квартал 2016р. та за 2016р.; оборотно-сальдову відомість по контрагенту Товариству з обмеженою відповідальністю «ТЕТСУ Україна» за період з 01.07.2016р. по 31.08.2016р.

Суд зауважує, що за приписами ст.38 Господарського процесуального кодексу України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Отже, виходячи з предмету та підстав позовних вимог, з огляду на обставини, що входять до предмету доказування по справі, суд не вбачає необхідності витребування визначених заявником документів та достатніх підстав для задоволення наведеного клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТСУ Україна».

У судовому засіданні 20.03.2017р. представником позивача було заявлено усне клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання часу для подання додаткових доказів, яке було розглянуто та відхилено судом, з урахуванням наступного.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

До того ж, у ст.69 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Наразі, суд зауважує, що справа №910/1528/17 розглядається з 30.01.2017р., а отже, у заявника було більш ніж достатньо часу для подання документів в обґрунтування своєї правової позиції по суті спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

З огляду на наведене вище, враховуючи, що заявником не було наведено виключних підстав для відкладення розгляду справи, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, а клопотання вказаного учасника судового процесу про відкладення розгляду справи підлягає залишенню без задоволення.

Представник позивача у судовому засіданні 20.03.2017р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог надав заперечення та просив суд відмовити в їх задоволенні.

В судовому засіданні 20.03.2017р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тетсу Україна» (замовник) та Публічним акціонерним товариством «Деревообробний комбінат №7» (зберігач) було укладено договір №12 про надання послуг по зберіганню, відповідно до п.1.1. якого зберігач зобов'язується надавати послуги по зберіганню на своїй території та в приміщеннях будівельних матеріалів, обладнання та інвентаря (майно), що належить замовнику, а замовник зобов'язується оплачувати ці послуги на умовах цього договору.

За договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності (ч.1 ст.936 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.628 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписом ст.638 Цивільного кодексу України, ст.180 Господарського кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При цьому, за змістом п.3 ст.180 Господарського кодексу України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

За умовами п.1.2 договору №12 від 01.07.2016р. послуги надаються за адресою: м.Київ, вул.Богатирська, 9.

Передавання майна на зберігання та припинення зберігання оформлюється відповідними накладними або актами приймання-передавання, підписаними сторонами. Право власності на майно до зберігача не переходить, майно не може бути задіяне в господарському обороті зберігача або бути переданим зберігачем третім особам без письмової згоди замовника (п.п.1.2, 1.3 договору №12 від 01.07.2016р.).

Згідно п.3.1 означеного договору щомісяця не пізніше 10 числа наступного за звітним місяцем зберігач складає та надає замовнику акт прийому-передачі наданих послуг за звітний місяць. Замовник зобов'язується розглянути наданий акт протягом десяти днів з моменту його отримання та підписати його або заявити обґрунтовану відмову від його підписання.

У п.п.3.2, 3.3 договору №12 від 01.07.2016р. вказано, що за надання послуг за цим договором замовник зобов'язується щомісячно сплачувати зберігачу плату в розмірі 56 640 грн., в тому числі, податок на додану вартість, незалежно від кількості (ваги) майна, що знаходиться на зберіганні. Плата за надані послуги за цим договором не залежить від кількості майна, що знаходиться на зберіганні і сплачується замовником не пізніше 20 числа поточного місяця шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок зберігача.

Термін зберігання майна за цим договором - на першу вимогу замовника, але не пізніше 01.07.2017р. За згодою сторін строк зберігання майна може бути змінено. Строк дії договору до 01.07.2017р. За згодою сторін строк договору може бути змінено (п.п.3.4, 5.1 договору №12 від 01.07.2016р.).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору №12 від 01.07.2016р. про надання послуг по зберіганню, керуючись приписами чинного на момент укладання договору цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору зберігання, скріплено договір підписами посадових осіб та печатками сторін, а отже, за висновками суду, спірний правочин було вчинено.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

Частиною 3 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Частинами 1, 2 ст.234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним як фіктивного повинно бути доведено, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент укладення договору №12 від 01.07.2016р.

Наразі, обґрунтовуючи позовні вимоги, заявником наголошено на тому, що між сторонами було укладено договір №166 від 01.07.2016р. оренди нежитлового приміщення, відповідно до умов якого відповідачем було передано заявнику в оренду за плату на вставнолений строк у користування нежитлове приміщення загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9, одночасно, оспорюваний правочин, за твердженнями заявника, було укладено на прохання Публічного акціонерного товариства «Деревообробний комбінат №7» для врегулювання питань бухгалтерського обліку. Представником позивача також було наголошено, що майно, начебто, передане на зберігання відповідачу ніколи Товариству з обмеженою відповідальністю «Тетсу Україна» не належало. Вказані обставини у сукупності, на думку позивача, свідчать про фіктивність договору №12 від 01.07.2016р., що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вказувалось вище, ч.1 ст.234 Цивільного кодексу України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними»).

При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто, обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 19.10.2016р., від 21.01.2015р. по справах №2/202/7607/14-ц та №6-197цс14.

Як свідчать матеріали справи, дійсно 01.07.2016р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Тетсу Україна» (орендар) та Публічним акціонерним товариством «Деревообробний комбінат №7» (орендодавець) було укладено договір №166 оренди нежитлового приміщення, відповідно до п.1.1, 1.2 якого орендодавцем було передано орендарю в оренду за плату на встановлений строк у користування нежитлове приміщення загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9.

У п.2.1 договору №166 від 01.07.2016р. приміщення надається орендарю для його використання в господарській діяльності орендаря з цільовим призначенням (мета оренди) - для промислового виробництва, виробництва лісопильних матеріалів, зберігання майна орендаря та готової продукції, а також будь-якою іншою метою, що пов'язана з господарською діяльністю орендаря без нанесення шкоди приміщенню.

Проте, наразі, суд зауважує, що укладання між сторонами правочину, який передбачає набуття позивачем права користування нежитловим приміщенням загальною площею 600 кв.м, що розташоване за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9, не є достеменним свідченням відсутності волі обох сторін для виникнення згідно спірного договору відповідних правових наслідків.

Одночасно, судом прийнято до уваги представлені заявником до матеріалів справи акти від 01.07.2016р. приймання-передачі майна зі зберігання, згідно змісту яких на виконання умов договору №12 від 01.07.2016р. замовник передав, а виконавець прийняв на зберігання за адресою: м.Київ, вул.Богатирська,9.

Передане на зберігання майно було повернуто зберігачем, про що сторонами також було складено відповідний акт.

Наразі, судом прийнято до уваги, що вказані документи підписано представниками обох сторін та скріплено печатками господарських товариств без жодних зауважень та заперечень.

До того ж, судом прийнято до уваги представлені відповідачем до матеріалів справи податкові накладні №143 від 31.07.2016р. та №129 від 31.08.2016р., в яких Публічним акціонерним товариством «Деревообробний комбінат №7» відображено грошові зобов'язання позивача за надання послуг по зберіганню майна у липні, серпні 2016р.

Судом враховано, що механізм внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до неї, до Єдиного реєстру податкових накладних, звіряння даних, що містяться у виданих платникам податку на додану вартість - отримувачам (покупцям) товарів (послуг) податковій накладній та/або розрахунку коригування, з відомостями, які містяться у Реєстрі визначено у Постанові №1246 від 29.12.2010р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних».

Згідно п.2 вказаної Постанови внесення відомостей, що містяться у податковій накладній та/або розрахунку коригування, до Реєстру здійснюється шляхом подання протягом операційного дня зазначених документів в електронній формі ДФС з використанням електронного цифрового підпису та внесення відповідних відомостей до Реєстру.

Постачальник (продавець) складає податкову накладну та/або розрахунок коригування у форматі (відповідно до стандарту), затвердженому в установленому порядку, з використанням спеціалізованого програмного забезпечення. Після складення податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі на них накладається електронний цифровий підпис посадових осіб постачальника (продавця) у такому порядку: першим - електронний цифровий підпис головного бухгалтера (бухгалтера) або електронний цифровий підпис керівника; другим - електронний цифровий підпис, що є аналогом відбитка печатки постачальника (продавця) (за наявності) (п.5 Постанови №1246 від 29.12.2010р. Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних»).

У п.п.8, 10 Порядку ведення Єдиного реєстру податкових накладних вказано що для підтвердження прийняття податкової накладної та/або розрахунку коригування до реєстрації платникові податку, який здійснює реєстрацію, видається квитанція в електронній формі, у якій наводяться реквізити зазначених документів, відповідність електронного документа формату (стандарту), затвердженому в установленому порядку, результати перевірки електронного цифрового підпису, інформація про постачальника (продавця) товарів (послуг), дата і час прийняття, реєстраційний номер, податковий період, за який подається податкова накладна та/або розрахунок коригування. Квитанція, на яку накладається електронний цифровий підпис ДФС, підлягає шифруванню та надсилається платникові податку, який здійснює реєстрацію, засобами телекомунікаційного зв'язку. Примірник квитанції в електронній формі зберігається у ДФС. Датою та часом подання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронній формі ДФС є дата та час, зазначені у квитанції про їх прийняття (підтвердження реєстрації) або неприйняття.

Наразі, на підтвердження реєстрації податкових накладних №143 від 31.07.2016р. та №129 від 31.08.2016р. Публічним акціонерним товариством «Деревообробний комбінат №7» представлено до матеріалів справи квитанції №1 від 15.08.2016р. та №1 від 15.09.2016р. про реєстрацію податкової накладної/розрахунку коригування кількісних і вартісних показників до податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Вказане свідчить про те, що фактично відповідачем вчинялись дії на виконання умов оспорюваного правочину та подальше відображення господарських зобов'язань у податковому обліку товариства, що фактично вказує на волю останнього на настання певних правових наслідків під час укладання договору №12 від 01.07.2016р.

Посилання заявника на те, що майно, перелік якого наведено в актах приймання-передачі матеріальних цінностей, не належало Товариству з обмеженою відповідальністю «Тетсу Україна» ніяким чином не спростовує наведених вище висновків суду та не вказує на відсутність у відповідача свідомого наміру та волі до виконання договору №12 від 01.07.2016р.

Таким чином, наведені заявником обставини не є достеменним свідченням відсутності волі обох сторін до виникнення внаслідок укладання договору №12 від 01.07.2016р. певних правових наслідків.

Отже, з огляду на вищенаведене у сукупності, враховуючи всі фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що твердження позивача про фіктивність договору №12 від 01.07.2016р. як підстави для визнання вказаного правочину недійсним є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, а позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕТСУ Україна» таким, що підлягає залишенню без задоволення.

Всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

27.03.2017 р.

Суддя О.М. Спичак