РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2017 року Справа № 906/1172/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Демянчук Ю.Г.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник Циганенко А.Ю.;

відповідача: представник Ткачук М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача - Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" від 06.02.2017р. на рішення господарського суду Житомирської області від 25.01.17р. у справі № 906/1172/16 (суддя Терлецька-Байдюк Н.Я.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" в особі Житомирської дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта"

до відповідача Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"

про стягнення 19221,04 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Житомирської області від 25.01.2017р. у справі № 906/1172/16 задоволено позов Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" до Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз"; стягнуто з відповідача на користь позивача - 15 848,62грн. основного боргу; 1 682,66грн. - пені; 1 256,65грн. - інфляційних втрат; - 433,01грн. - 3% річних; - 1 378,00 грн. - сплаченого судового збору.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що відповідач, в порушення норм чинного законодавства та умов договору, в повному обсязі не виконав своїх договірних зобов'язань - не забезпечив перерахування плати за надані позивачем послуги у розмірі та у строки визначені договором №20 від 04.01.2011р., внаслідок чого у останнього виник борг перед позивачем в сумі 15848,72грн., за нарахування плати за послуги у розмірі 1% від прийнятих позивачем платежів, Сума боргу є обґрунтованою та правомірно заявлена до стягнення. Розмір пені, інфляційних та 3% річних нараховані позивачем згідно умов договору, норм чинного законодавства та підлягають до стягнення.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач - Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" звернувся до суду з апеляційною скаргою від 06.02.2017р., в якій просить скасувати рішення господарського суду Житомирської області від 25.01.2017р. у справі №906/1172/16 та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повній мірі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте на підставі не повністю досліджених доказів, з порушенням норм матеріального права при недотриманні норм процесуального права. Апелянт зазначає, що суд не забезпечив дотримання засад судочинства, встановлених ГПК України: принципу рівності учасників процесу перед законом і судом. При прийнятті рішення судом не дотримано вимог та роз'яснень щодо відповідності рішення нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими, тобто з'ясованими, шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, згідно статей 43 ГПК, 4-2 ГПК щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Скаржник зазначає, що 10.10.2015р. вступила в дію постанова КМУ №792 від 30.09.15р. "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ" яка зобов'язала газопостачальні підприємства врегулювати договірні відносини щодо приймання платежів від побутових споживачів з банківськими установами та підприємствами поштового зв'язку. Так, згідно пункту 3.2 договору укладеного між сторонами, за надання послуг, замовник сплачує виконавцю комісійну винагороду у розмірі 1% від суми прийнятих в оплату послуг замовника коштів, що суперечить пункту 9 Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ, де такий розмір не повинен перевищувати 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, відкриті газопостачальними підприємствами. ПАТ "Коростишівгаз" не могло не виконати вимоги вказаної постанови КМУ №792, оскільки це є порушенням ліцензійних умов діяльності підприємства. Тому, керуючись статтею 652 ЦК України ПАТ "Коростишівгаз" звернулося з листом №171/5 від 28.10.2015р. до Житомирської дирекції УДППЗ "Укрпошта" з проханням внести зміни в договір про надання послуг з приймання платежів відповідно до вище згаданого пункту 9 Порядку та надіслати проект додаткової угоди на адресу товариства, оскільки відповідно до пункту 3.8 договору виконавець має право ініціювати зміну розміру плати, визначеної в пунктом 3.2 договору. Однак, позивач повідомив, що розмір плати не може бути зменшений так як це призведе до збитків та запропонував розглянути інші варіанти для подальшої співпраці. Апелянт зазначає, що протягом листопада 2015 року проводились переговори щодо можливості подальшої співпраці, що кінцевому результаті призвело до офіційного звернення про розірвання договору №20. Позивач, порушуючи вимоги чинного законодавства, надавав відповідачу акти наданих послуг по договору без внесення змін щодо суми комісії за послуги по договору. Відповідач, отримуючи дані акти кожного разу направляв листи-відповіді позивачу з поясненнями щодо неможливості прийняти до виконання акти за період з 10.10.2015 по 14.12.2015рр., оскільки вони суперечать постанові КМУ №792 та проханням привести вищезазначені акти у відповідність до чинного законодавства. 29.12.2015р. ПАТ "Коростишівгаз" отримало претензію та надало аргументовані пояснення щодо безпідставності отриманої претензії, оскільки станом на 27.10.2015р. заборгованість була погашена. На момент укладення договору у справі граничний розмір вартості послуг щодо приймання платежів від населення встановлено на рівні 1% загальної суми коштів, що надійшли від населення на поточні рахунки, відкриті газопостачальними підприємствами та їх структурними підрозділами, був встановлений п.7 Порядку проведення розрахунків за природний газ, який був затверджений постановою КМУ від 26.03.2008р. №247 "Про вдосконалення порядку розрахунків за спожитий природний газ", який в подальшому втратив чинність згідно постанови КМУ №792 від 30.09.2015р. (набула чинності з 10.10.2015р.), якою був затверджений новий Порядок проведення розрахунків за спожитий природний газ. Абзацом 2 пункту 9 цього Порядку визначено, що оплата відповідних послуг здійснюється у розмірі, що не перевищує 0,3 % загальної суми коштів. Отже, з 10.10.2015р. КМУ встановлений новий граничний розмір оплати вартості послуг в даній сфері. Відтак, доводи господарського суду про те, що зазначена постанова не стосується правовідносин, які виникли між сторонами, є помилковим. Висновки господарського суду про те, що за відсутності внесених змін до договору, норми постанови КМУ при визначенні вартості послуги не застосовуються, на думку апелянта, також є помилковими, оскільки судом не враховано, що згідно з ч. 4 ст. 4 ЦК України, ст. 117 Конституції України постанови, видані в межах своєї компетенції КМУ є обов'язковими до виконання актами цивільного законодавства. Зазначена постанова є обов'язковою для сторін, і в договорі сторони не можуть відступити від положень постанови. Новий розмір ціни має застосовуватися з моменту набрання чинності постановою, а положення договору, які встановлюють вартість послуг у більшому розмірі, не можуть застосовуватися сторонами при розрахунках, навіть, якщо формально сторонами не дотримано процедуру внесення змін до договору. Дії позивача щодо нарахування вартості послуг, виходячи з ціни договору, без застосування положень постанови КМУ №792 від 30.09.2015р. свідчать про зловживання своїм правом, що згідно з частини 3 статті 16 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Позивачем подано заперечення на апеляційну скаргу, згідно яких він просить апеляційний суд залишити господарського суду Житомирської області від 25.01.2017р. у справі № 906/1172/16 без змін, а апеляційну скаргу ПАТ "Коростишівгаз" - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 22.03.2017р. у справі №906/1172/16 замінено позивача - Українське державне підприємство поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Житомирської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" його правонаступником Публічним акціонерним товариством "Укрпошта" () в особі Житомирської дирекції Публічного акціонерного товариства "Укрпошта" ().

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, 22.03.2017р. у судовому засіданні встановлено, що провадження у даній справі судом першої інстанції було порушено щодо Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" - назва відповідача, яка була зазначена у позовній заяві.

Однак, при винесенні оспорюваного судового рішення місцевим господарським судом не звернуто увагу на надані відповідачем письмові докази, зокрема відзив з додатками (а.с.55-62) та довіреність, видану представнику Ступак М.В. (а.с.64), які містять інше найменування юридичної особи відповідача, для приведення у відповідність назви товариства до закону, ніж ту, яка зазначена у позовній заяві та ухвалі про порушення провадження у справі - Публічне акціонерне товариство. При винесенні рішення від 25.01.2017р. господарський суд Житомирської області зазначає найменування відповідача як Відкрите акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз".

Рівненський апеляційний господарський суд з'ясував до початку розгляду апеляційної скарги зазначені розбіжності шляхом витребування ухвалою від 16.02.2017р. від відповідача (апелянта) документів про державну реєстрацію юридичної особи на момент розгляду позовної заяви та подання апеляційної скарги.

Суду апеляційної інстанції, на виконання ухвали суду, надано виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань а також відомості з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ), з яких вбачається, що станом на 03.11.2016р. найменування юридичної особи відповідача є Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз".

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що найменування юридичної особи товариства шляхом внесення відповідних змін у статутні документи була приведена у відповідність до прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про акціонерні товариства" у межах встановлених цим Законом строків.

Враховуючи, що відповідач змінив лише власне найменування без зміни організаційно-правової форми юридичної особи і відповідні зміни сталися до порушення провадження у справі судом першої інстанції, колегія суддів вказує на необхідність заміни у даній справі найменування відповідача з Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" на Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз".

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Житомирської області від 25.01.2017р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2011р. Житомирською дирекцією українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" (виконавець/позивач) та Відкритим акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" (замовник/відповідач) укладено договір на приймання платежів за використаний газ від фізичних осіб №20, згідно пункту 1.1 якого виконавець від імені та за дорученням замовника зобов'язується надавати послуги з приймання платежів за використаний природний газ від населення в місті Коростишеві та Коростишівському районі (надалі послуги), а замовник оплатити дані послуги згідно умов договору (а.с.43-44).

Пунктом 3.1 договору визначено, що до 6 числа місяця, наступного за звітним, виконавець надсилає замовнику звіт виконавця, який є підставою для проведення кінцевих розрахунків між сторонами.

Відповідно до пункту 3.2 договору за надання послуг за цим договором замовник сплачує виконавцю комісійну винагороду у розмірі 1% (одного відсотка) від суми прийнятих в оплату послуг замовника коштів.

Повний розрахунок за поточний місяць проводиться замовником до 10 числа наступного місяця після підписання звіту виконавця та звірки розрахунків (пункт 3.3 договору).

Відповідно до підпункту 2.2.4 договору замовник зобов'язаний оплатити виконавцю грошові кошти за надані послуги.

Згідно п.4.3 договору, у випадку порушення термінів перерахування комісійної винагороди, передбачених п.3.3 цього договору, замовник сплачує виконавцю за кожен день прострочення пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від не перерахованої чи несвоєчасно перерахованої суми.

Пунктом 6.1 договору визначено, що він набуває чинності з дати його підписання сторонами і діє протягом одного календарного року.

Відповідно до пункту 6.2 дія цього договору може бути пролонгована на наступний рік, якщо жодна із сторін за 30 календарних днів до закінчення його дії не повідомить про припинення його дії.

Будь-яка сторона має право розірвати цей договір, надіславши відповідне письмове повідомлення іншій стороні не пізніше, ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати розірвання. Сторона, що отримала таке повідомлення, повинна відповісти на нього не пізніше 20 календарних днів з дати його отримання (пункт 6.3 договору).

На виконання умов договору та у відповідності до вимог пункту 3.3 договору виконавцем було складено, підписано та надіслано на адресу замовника акти приймання передачі наданих послуг за жовтень, листопад та грудень 2015 року, а також акт звірки розрахунків за період з 01.10.2015р. по 24.12.2015р. за приймання платежів від населення згідно договору (а.с.46-49), які не були підписані замовником.

Згідно супровідного листа №171/5 від 28.10.2015р. замовник надіслав на адресу виконавця лист про зміну плати за послуги виконавця, які є предметом договору, що укладений між сторонами, у зв'язку із набранням 10.10.2015р. чинності постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 за №792 "Про затвердження Порядку проведення розрахунків за спожитий природний газ" (а.с. 57).

Листом №43-106 від 05.11.2015р. виконавець повідомив замовника про те, що визначений договором розмір плати не може бути зменшений, так як надання послуги стане для дирекції збитковим, а тому Житомирська дирекція УДППЗ "Укрпошта" не в змозі надавати відповідні послуги згідно договору від 04.11.2011р. №20 на запропонованих замовником умовах (а.с.58).

За наведених обставин, у зв'язку із недосягнення згоди щодо вартості послуг, сторонами прийнято рішення про розірвання договору №20 від 04.01.2011р. з 14.12.2015р., про що укладено відповідну угоду від 10.12.2015р. (а.с. 82).

У зв'язку із порушення замовником умов укладеного договору в частині оплати наданих послуг за жовтень-грудень 2015р., виконавець надіслав на адресу замовника претензію від 24.12.2015р. з вимогою в добровільному порядку оплатити заборгованість по договору №20 від 04.01.2011р. в сумі 15848,72грн. до 31.12.2015р. Виконавець зазначив, що у разі не виконання замовником зобов'язань щодо оплати наданих поштових послуг Житомирська дирекція УДППЗ "Укрпошта" буде змушена звертатися до господарського суду (а.с. 61).

Замовник отримавши вказану претензію, листом 30.12.2015р. №211/2 повідомив виконавця про те, що відповідно даних бухгалтерського обліку станом на 01.09.2015р. у ПАТ "Коростишівгаз" була наявна заборгованість в розмірі 7727,32 грн. Протягом жовтня 2015 були проведені повні розрахунки з оплати послуг з приймання платежів за використаний газ від фізичних осіб відповідно до договору №20 від 04.01.2011р., за період, зазначений у претензії, та станом на 27.10.2015р. наявна переплата в розмірі 0,11грн. з оплати відповідних послуг. Відповідно, дана претензія є безпідставною та не підлягає задоволенню (а.с.62).

За наведених обставин, Українське державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" в особі Житомирської дирекції звернулося до господарського суду з позовом про стягнення з ПАТ "Коростишівгаз" заборгованості в сумі 15848,72грн. згідно договору від 04.01.2011р. за №20 зобов'язання з оплати наданих послуг, а також стягнення 1682,66грн. - пені, 433,01 грн. - 3% річних та 1256,65грн. - інфляційних нарахувань за несвоєчасне виконання відповідачем грошових зобов'язань (а.с. 3-6).

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 174 Господарського кодексу України (далі ГК України) передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно частини 1 статті 173 ГК України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Абзацом 2 частини 1 статті 175 ГК України визначено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонам (стаття 629 ЦК України)

Правовідносини, що виникли між сторонами спору є відносинами, що виникли з договору про надання послуг.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина 1 статті 903 ЦК України).

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частини 7 статті 193 ГК України не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Матеріалами справи (зокрема, актами приймання передачі наданих послуг (за жовтень-грудень 2015)) підтверджено, що виконавець згідно умов договору №20 від 04.01.2015р. надав замовнику послуги з приймання об'єктами поштового зв'язку платежів у національній валюті від платників для перерахування їх на користь замовника на загальну суму 15848,72грн., які останнім не оплачені.

З наявних у матеріалах справи доказів, не вбачається жодних заперечень відповідача щодо факту отримання та обсягів наданих позивачем послуг. Відсутні і докази пред'явлення відповідачем претензій щодо якості, обсягів та термінів надання послуг, докази опротестування виставлених позивачем рахунків-актів за надані послуги та складання актів із переліком недоліків, будь-які заперечення з боку відповідача щодо повного та належного виконання позивачем умов договору.

Постанова Кабінету Міністрів України №792 від 30.09.2015р. "Про забезпечення проведення розрахунків за спожитий природний газ"), яка набрала чинності 10.10.2015р. (з моменту її опублікування у газеті "Урядовий кур'єр") щодо розміру приймання платежів, який не повинен перевищувати 0,3 відсотка загальної суми коштів, що надійшли від побутових споживачів на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, є підставою для внесення змін до договору.

Так, статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, у виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (стаття 632 ЦК України)

Частинами 1, 2 статті 651 ЦК України встановлені підстави для зміни договору, зокрема, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 1,2 статті 652 ЦК України, зокрема, передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згідно частин 1-3 статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. Сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Як уже зазначалося, відповідач надіслав позивачу пропозицію переглянути плату за послуги, згідно з якою розмір оплати послуг щодо приймання платежів від побутових споживачів встановлено на рівні 0,3%. Відмова позивача від підписання договору могла стати підставою для врегулювання зазначеного питання відповідачем у судовому порядку. Проте, у зв'язку з незгодою позивача із запропонованими умовами, сторонами договір розірвано з 14.12.2015р. шляхом підписання 10.12.2015р. угоди про розірвання договору №20 від 04.01.2011р. на приймання платежів за використаний газ від фізичних осіб.

Отже, за період дії договору про надання послуг від 04.01.2011р. (до 14.12.2015р.), за відсутності внесених у нього змін, у відповідача відсутні правові підстави для здійснення розрахунків з позивачем за надані останнім послуги за період з жовтня по грудень 2015 за тарифом 0,3% на підставі постанови Кабінету Міністрів України №792 від 30.09.2015р. (правова позиція постанов ВГСУ від 07.09.2016р. у справі № 922/226/16, від 31.05.2016р. по справі №922/6256/15).

Враховуючи матеріали справи та норми вимоги чинного законодавства України, встановлено, що позивач свої зобов'язання за договором на надання послуг з приймання платежів №20 від 04.01.2015р. виконав у встановленому порядку, що не спростовується відповідачем. Однак, відповідач, в порушення норм чинного законодавства та умов договору, в повному обсязі не забезпечив перерахування плати за надані позивачем послуги у розмірі та у строки, визначені пунктами 3.2 та 3.3 договору, доказів на підтвердження виконання взятих на себе договірних зобов'язань в повному обсязі суду не надав.

Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що основний борг в сумі 15848,72грн. заявлений позивачем правомірно та обґрунтовано, доведений матеріалами справи і підлягає до стягнення.

Крім основної суми боргу позивачем також заявлено до стягнення 1682,66 грн. - пені, 1256,65грн. - інфляційних та 433,01 грн. - 3% річних.

Відповідно до частини 1 статті 598 та статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статті 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених ГК України та іншими законами України.

Статтею 216 ГК України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання (стаття 611 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частинами 1, 3 статті 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частин 2, 3 статті 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства; розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі; сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом; розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно частини 4 статті 231 ГК України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Статтею 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як уже зазначалося, пунктом 4.3 договору сторони передбачили, що у випадку порушення термінів перерахування комісійної винагороди, передбачених пунктом 3.3 цього договору, замовник сплачує виконавцю за кожен день прострочення пеню у розмірі облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від не перерахованої чи несвоєчасно перерахованої суми.

В даному випадку, відповідачем порушено строки оплати вартості виконаних робіт.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача, щодо нарахованої пені у розмірі 1682,66грн., погоджується з судом першої інстанції, що вказаний розмір пені є правомірним та обґрунтованим та підлягає до задоволення у повному обсязі.

Щодо заявлених позивачем до стягнення 3% річних 1256,65грн. - інфляційних та 433,01грн. - 3% річних колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно листа Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 р. № 62-97 індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Отже, врахування індексу інфляції можливе лише на суму простроченої заборгованості не менше як на один місяць та у порядку відповідальності боржника за порушення грошового зобов'язання.

Абзацом 3 пункту 3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 р. визначено, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто, мала місце дефляція).

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача погоджується з висновком суду першої інстанції, що заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3% річних нараховані позивачем з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому підлягають до стягнення, незважаючи на застосовування ним у формулі обчислення 3% річних у 2015, 2016 році однакової фактичної кількості днів прострочення - 365, тоді як 2016 рік має 366 днів, що є правом позивача.

Таким чином, місцевий господарський суд правомірно прийшов до висновку про стягнення 1256,65грн. - інфляційних втрат та 433,01 грн. - 3% річних в повному обсязі.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За наведених обставин, враховуючи норми чинного законодавства, наявні матеріали справи, суд першої інстанції правомірно прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 15 848,62грн. за договором від 04.11.2011р. №20 на приймання платежів за використаний газ від фізичних осіб, а також 1682,66 грн. - пені, 1256,65 грн. - інфляційних та 433,01 грн. - 3% річних є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу - без задоволення.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Коростишівгаз" від 06.02.17р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Житомирської області від 25 січня 2017 року у справі №906/1172/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №906/1172/16 повернути господарському суду Житомирської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Демянчук Ю.Г.