номер провадження справи 24/1/17
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017 Справа № 908/3505/16

за позовом: Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (69001, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 50; )

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Запорізький Втормет (69081, м. Запоріжжя, вул. Панфьорова, 240; )

про стягнення збитків

Суддя Азізбекян Т.А.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 22/772 від 30.11.2016 р.;

від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 332 від 12.07.2016 р.

СУТНІСТЬ СПОРУ:

До господарського суду Запорізької області звернулося Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з позовом до Публічного акціонерного товариства Запорізький Втормет про стягнення 8 381 грн. збитків.

Ухвалою суду від 03.01.2017 р. судом порушено провадження у справі № 908/3505/16 присвоєно справі номер провадження 24/1/17, розгляд справи призначено на 15.02.2017р.

В судовому засіданні 15.02.2017 р. позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові та пояснив, що при проведенні 07.06.2015р. спеціалістами РВ ФДМУ по Запорізькій області перевірки наявності, утримання, зберігання державного майна, яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ПАТ Запорізький Втормет, але перебуває на балансі товариства, було виявлено, що сторожка літ. Л, інв № 120123 відсутня. Оскільки майно не може бути повернуте та використане, державі, в особі Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області, заподіяно збитки в наслідок знищення вказаного обєкту. Згідно з Актом оцінки збитків, які завдано субєкту господарювання (державі, територіальній громаді), який затверджений наказом регіонального відділення від 15.10.2015р. № 693, визначено розмір нанесених державі збитків від руйнування вищезазначеного обєкту державної власності у сумі 8 381,00 грн. Просить позов задовольнити.

Відповідачем відзиву надано не було.

З метою надання сторонам додаткового часу для належної підготовки до судового засідання та надання всіх витребуваних документів, судом розгляд справи було відкладено на 02.03.2017 р.

02.03.2017 р. від відповідача надійшли письмові заперечення на позовну заяву. Відповідач заперечує проти заявленого позову, зокрема вказуючи, що жодних господарських договорів між ПАТ Запорізький Втормет та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області до 2017р. не укладалось. З метою додаткового дослідження наданих сторонами документальних доказів, судом задоволено письмове клопотання сторін про продовження терміну вирішення спору. В порядку ст. 69 ГПК України суд ухвалив продовжити строк вирішення спору на 15 днів до 20.03.2017р. та призначив наступне судове засідання у справі № 908/3505/16 на 20.03.2017р. о 10-00.

В судовому засіданні 20.03.2017 р. представники сторін підтримали свої доводи та заперечення, викладені у письмово поданих документах.

За заявою представників сторін, розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

По закінченні судового засідання оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

При приватизації АТ «Запорізький Втормет» до статутного капіталу Публічного акціонерного товариства «Запорізький Втормет» не увійшло, але залишилося на його балансі державне майно, яке розташоване за адресою: вул. Халтуріна 14 А, м. Бердянськ, зокрема сторожка №120123 (літера «Л»).

Пунктом 4 Наказу Фонду Державного майна України та Міністерства економіки України №908/68 від 19.05.1999, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1999 за №414/3707, встановлено, що господарські товариства, на балансі яких перебуває державне майно, яке не увійшло до статутних капіталів у процесі приватизації несуть відповідальність за збереження такого майна відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно п. 3.1 Положення про управління державним майном, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, затвердженого наказом Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 №908/68, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1999 за № 414/3707 відповідальність за збереження та ефективне використання державного майна, яке не увійшло до статутних капіталів господарських товариств у процесі приватизації, але перебуває на їх балансі, визначається главою 29 розділу І книги третьої Цивільного кодексу України - щодо захисту прав власності, та главою 51 розділу І книги п'ятої Цивільного кодексу України - щодо правових наслідків порушення зобов'язань.

Відповідно до вимог Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 №185-V (із змінами та доповненнями) та спільного наказу Фонду державного майна України та Міністерства економіки України від 19.05.1999 №908/68, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 червня 1999 за №414/3707, із змінами та доповненнями, Положення про Регіональне відділення ФДМУ по Запорізькій області, яке затверджено Головою Фонду державного майна України 19.07.2012 (із змінами), Регіональне відділення ФДМУ по Запорізькій області здійснює функції з управління державним майном, яке в процесі приватизації не увійшло до статутних капіталів господарських товариств, але залишилось на їх балансі,

При проведенні 07.06.2015 спеціалістами Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області (далі регіональне відділення) перевірки наявності, утримання, зберігання державного майна, яке у процесі приватизації не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Запорізький Втормет», але перебуває на балансі товариства, було виявлено, що сторожка літ. Л, інв № 120123 відсутня (Акт перевірки від 04.06.2016).

Згідно змісту позовної заяви, у зв'язку зі знищенням майна, його повернення та використання за первісним призначенням неможливе. Оскільки майно не може бути повернуте та використане, державі в особі Регіонального відділення ФДМУ по Запорізькій області заподіяно збитки в наслідок знищення вказаного об'єкту. Відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 22.01.1996 №116, із змінами, та згідно з Актом оцінки збитків, які завдано суб'єкту господарювання (державі, територіальній громаді), який затверджений наказом Регіонального відділення від 15.10.2015 №693, визначено розмір нанесених державі збитків від руйнування вищезазначеного об'єкту державної власності у сумі 8381 грн. З метою досудового врегулювання спору, регіональним відділенням на адресу зберігача направлялась претензія від 22.07.2016 № 11-22-04097, в якій вимагалось відшкодувати завдані державі збитки. На момент складання позовної заяви збитки зберігачем не сплачені. На підставі вищевикладеного, керуючись умовами договору безоплатного зберігання державного майна № 38 від 16.11.2009 від 21.06.2006 №2023 (як вказано у позові), ст. ст. 22, 525, 526, 611 Цивільного кодексу України, ст. ст. 193, 216, 224, 225, Господарського кодексу України, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Стягнення з відповідача на користь держбюджету 8 381 грн.00 коп. збитків від руйнування обєкту державної власності було предметом судового розгляду у цій справі.

Суд вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, не доведеними належними доказами та такими, що не підлягають задоволенню, з урахуванням наступного:

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. (Аналогічна норма міститься і у ст. 526 Цивільного кодексу України.). До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб та порядок, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Для визначення підстав застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, розміру збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника і збитками, вину боржника.

Притягнення до відповідальності у вигляді збитків за невиконання або неналежне виконання зобов'язань безпосередньо пов'язано з наявністю чи відсутністю вище вказаних елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення.

Частиною третьою ст. 216 Господарського кодексу України передбачено, що господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі.

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушені. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

За приписами ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадах, передбачених законом.

Складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є субєкт та обєкт правопорушення, а також субєктивна та обєктивна сторони. Субєктом цивільного правопорушення є боржник. Обєктом правопорушення зобовязальні правовідносини кредитора та боржника. Субєктивну сторону становить вина боржника, а обєктивну протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обовязку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний звязок між протиправною поведінкою боржника та збитками. При цьому розмір збитків має довести кредитор. Відсутність хоча б одного з вищевказаних елементів звільняє боржника від відповідальності.

Отже, при розгляді цієї справи суд враховує, що умовами цивільно-правової відповідальності по відшкодуванню збитків за загальними правилами є:

1) протиправність поведінки;

2) збитки, як результат протиправної дії;

3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою і завданими збитками;

4) вина особи, що заподіяла збитки.

На ряду з зазначеним, цивільно-правова відповідальність по відшкодуванню збитків настає при наявності зазначених умов у сукупності. Відсутність хоча б однієї з умов є підставою для відмови щодо відшкодування збитків.

Виходячи із зазначених норм права вбачається, що складовою збитків є наявність збитків, противоправна поведінка боржника, причинний звязок між противоправною поведінкою та збитками, та вина особи, що спричинила збитки.

Так, згідно позовної заяви, позов заявлено у т.ч. керуючись умовами договору безоплатного зберігання державного майна № 38 від 16.11.2009 від 21.06.2006 №2023 (як вказано у позові).

Однак, жодних доказів в підтвердження господарських правовідносин між сторонами позивач не надав.

Про відсутність жодних господарських договорів між ПАТ «Запорізький Втормет» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області до 2017 року вказує і відповідач.

Відповідно до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобовязані вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Пунктом 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що господарським судам слід виходити з того, що рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом. При цьому необхідно мати на увазі, що згідно зі статтею 43 ГПК України наявні докази підлягають оцінці у їх сукупності і жодний доказ не має для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський судовий процес здійснюється на засадах змагальності та рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. При цьому принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень; вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Вказані докази повинні містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Позивачем в підтвердження своїх доводів надано лише акт перевірки, яку було здійснено в присутності начальника охорони товариства, згідно якого сторожка літ Л інв. № 120123 за місцезнаходженням м. Бердянськ, вул. Халтуріна, 14А, зруйнована, та наказ про затвердження акта оцінки збитків із актом оцінки збитків і претензію від 22.07.2016 р.

Будь яких інших доказів, у т.ч., насамперед належних доказів в підтвердження наявності всіх умов у сукупності для настання цивільно-правова відповідальність по відшкодуванню збитків, позивачем не надано. Умови у їх сукупності для настання цивільно-правова відповідальність по відшкодуванню збитків не доведено.

Так, не доведено протиправність поведінки відповідача, збитки, як результат протиправної дії; причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і завданими збитками, а також вину відповідача у заподіянні збитків.

Оцінивши у сукупності зібрані у справі письмові докази, пояснення представників сторін та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог з зазначених позивачем підстав, оскільки позивачем не доведено належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Відповідно до чинного законодавства України, позовні заяви повинні подаватись до суду в разі порушення відповідачем законних прав та інтересів позивача. Тобто подання позовної заяви є способом захисту порушених прав та законних інтересів правомірної сторони.

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги є не обґрунтованими, не підтверджені належними доказами та є такими, що не підлягають задоволенню з вищевикладених підстав.

На підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за позовом у повному обсязі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 22, 33, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення оформлено і підписано « 24» березня 2017 року.

Суддя Т.А. Азізбекян