ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017р. Справа№ 914/3107/16

Господарський суд Львівської області розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи:

за позовом: ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю Дромі (Dromi hf), ОСОБА_2 явік , Ісландія ; адреса для листування : вул.Воздвиженська,14 офіс 18,м.Київ 04071.

до відповідача ОСОБА_1 акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку Львів, вул.Сербська,буд.1, м.Львів 79008,

про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ Львів заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів

та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору: ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю СПРОН, Рейкявік, Ісландія, адреса для листування : вул.Воздвиженська,14 офіс 18,м.Київ 04071.

про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ Львів заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів

Суддя Кітаєва С.Б.

Секретар судового засідання Папроцька Б.С.

За участю представників:

від позивача: не з»явився;

від відповідача:ОСОБА_3 представник (довіреність №09/17 від 23.01.2017р.), ОСОБА_2 представник (довіреність від 17.10.2016р.);

від третьої особи: не з»явився.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області поступила позовна заява ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю Дромі (Dromi hf), до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку Львів, про визнання правочину недійсним, а саме про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ Львів заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів.

Ухвалою суду від 12.12.2016р. за даним позовом порушено провадження справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 25.01.2017р. Вимоги до сторін по підготовці справи до розгляду в судовому засіданні висвітлені в ухвалі.

24.01.2017 року за вх.№2676/17 в документообігу Господарського суду Львівської області зареєстровано поступлення від ОСОБА_1 акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку Львів» відзиву №б/н від 23 січня 2017 року на позовну заяву про визнання правочину недійсним в порядку статей 22,59 Господарського процесуального кодексу України.

25.01.2017 р. ( вх.№3034/17) поступило повідомлення від позивача №б/н від 25.01.2017р. про відсутність аналогічної справи зі спору між сторонами, а за вх.№3033/17 супровідний лист позивача від 25.01.2017 р. про долучення до матеріалів справи схеми взаємовідносин між учасниками процесу та копії договору про правову допомогу та ордеру на підтвердження повноважень представника позивача.

25.01.2016 р. за вх.№3206/17 в документообігу суду зареєстровано поступлення від відповідача пояснення №б/н від 25 січня 2017 року в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України з копіями документів.

25.01.2017 р. за вх.№3035/17 в документообігу Господарського суду Львівської області зареєстровано клопотання позивача №б/н від 25.01.2017р. про участь в усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції.

25.01.2017 року за вх.№3025/17 зареєстровано подане відповідачем клопотання №б/н від 25 січня 2017 р. про надання матеріалів справи для ознайомлення з наявними в ній документами.

З підстав, зазначених в ухвалі від 25.01.2017 року розгляд справи відкладався на 06.02.2017 р.

03.02.2017 р. представник відповідача ознайомився з матеріалами справи, що засвідчив письмовим записом на клопотанні вх.3025/17 від 25.01.2017р.

Ухвалою від 27.01.2017р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «Дромі» про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено.

03.02.2017 р. до суду поступили Додаткові від 03 лютого 2017 року пояснення відповідача до відзиву на позовну заяву про визнання правочину недійсним в порядку статей 22,59 Господарського процесуального кодексу України з копіями документів, які зареєстровані в суді за вх.№4623/17.

Додаткові від 03.02.2017р. пояснення до відзиву відповідача від 23 січня 2017 року з копіями документів поступили до суду від позивача 06.02.2017р. (вх.№4721/17).

06.02.2017 року за вх.№4684/17 в документообігу суду зареєстровано подане представником позивача клопотання від 31.01.2017р. про здійснення технічної фіксації розгляду справи.

Клопотання відповідача від 06 лютого 2017 року про відкладення розгляду справи , подане в порядку статей 22,69 Господарського процесуального кодексу України, зареєстровано в документообігу Господарського суду Львівської області

06.02.2017 року за вх.№4719/17. Клопотання мотивовано тим, що перед судовим засіданням представник позивача повідомив представників відповідача про те, що ним до суду подані додаткові матеріали. З огляду на викладене, з метою забезпечення всебічного розгляду справи, принципів рівності та змагальності судового процесу, у поданому клопотанні представник відповідача просив суд продовжити строк розгляду справи, відкласти її розгляд а також надати матеріали даної справи для ознайомлення.

Судом задоволено клопотання представника позивача від 06.02.2017 року (вх.№4684/17 ): запис розгляду справи в судовому засіданні 06.02.2017 р. (як і в усіх наступних судових засіданнях) здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме, програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Ухвалою від 06.02.2017 р. суд продовжив строк розгляду справи на п»ятнадцять днів з 09.02.2017 року та відклав її розгляд на 22.02.2017 року.

З підстав, наведених в ухвалі суду від 10.02.2017 року , відмовлено ОСОБА_1 товариству з обмеженою відповідальністю «Дромі» в задоволенні клопотання вх.№4756/17 від 06.02.2017р. про участь в судових засіданнях в режимі відео конференції.

13.02.2017р. до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору у справі №914/3107/16, ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «СПРОН», Рейкявік, Ісландія, про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ «Львів» заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів». (Позовна заява зареєстрована в документообігу господарського суду 13.02.2017р. за вх.№295).

Ухвалою від 14.02.2017 року у справі №914/3107/16 Господарський суд Львівської області прийняв позовну заяву третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ,ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «СПРОН» про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ «Львів» заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів», до спільного розгляду із первісним позовом у справі №914/3107/16;судове засідання по розгляду справи із врахуванням позовної заяви третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору призначено на 22.02.2017 р.

Додаткові від 13.02.2017 року пояснення (на пояснення відповідача від 03 лютого 2017 року) з документами поступили до суду 15.02.2017 року від представника позивача та зареєстровані в документообігу Господарського суду Львівської області за вх.№6223/17.

Окрім того, 15.02.2017 року за вх.№11033/17 в документообігу суду зареєстровано поступлення супровідного листа від 13.02.2017р., поданого представником позивача, про приєднання до матеріалів справи нотаріально посвідчених копій документів, згідно наведеного у листі переліку.

Узагальнені (від 17 лютого 2017р.) заперечення відповідача проти позовних заяв «Дромі» та «Спрон» про визнання правочину недійсним з копіями документів поступили до суду 20.02.2017р. та зареєстровані за вх.№6652/17.

Клопотання представника позивача від 22.02.2017 р. про надання матеріалів справи для ознайомлення та знімання фотокопій власним пристроєм поступило до суду 22.02.2017 р. (зареєстровано за вх.№7292/17).

В судовому засіданні 22.02.2017 року, яке відбулось за участю представників позивача, третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору, відповідача та фіксація якого здійснювалось за допомогою технічних засобів, судом оголошувалась перерва до 21.03.2017 року, з метою надання можливості представнику позивача (який є також і представником третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору у справі) ознайомитись з наявними у справі документами та виготовити з них копії, оскільки інше означало б порушення заксад рівності всіх учасників процесу перед законом і судом і змагальності в судовому процесі.

Справа підготовлена та надана представнику позивача та третьої особи для ознайомлення та виготовлення копій з наявних у ній матеріалів після закінчення судового засідання 22.02.2017 року; представник позивача та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_4 22.02.2017 року з матеріалами судової справи ознайомилась та виготовила власним пристроєм копії з документів справи, що засвідчила письмовим записом на поданому до суду клопотанні вх.№7292/17 від 22.02.2017р.

Ухвалою від 03.03.2017р. у задоволенні клопотання ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «Дромі» (вх.№7293/17 від 22.02.2017р.) про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено.

Ухвалою від 20.03.2017 р. виправлено описку у вступній частині ухвали Господарського суду Львівської області від 03.03.2017 року у справі №914/3107/16.

В судове засідання 21.03.2017 року повноважний представник позивача та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про оголошену в судовому засіданні 22.02.2017 року перерву до 21.03.2017 р. до 14 год.30 хв., оскільки здійснювалась фіксація судового процесу за допомогою технічних засобів та, окрім того, про оголошення перерви в судовому засіданні до 21.03.2017 р. до 14 год.30 хв. представнику позивача та третьої особи доведено до відома у письмовій формі (під розписку), про що у справі наявні відповідні докази.

З дати ознамовлення з матеріалами справи ( 22.02.2017 року) та станом на 14 год.30 хв. 21.03.2017 року, від позивача та від третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору (як і від будь-яких інших третіх осіб) документи, пояснення, заяви, клопотання тощо до справи не надходили і, відповідно, в документообігу Господарського суду Львівської області не зареєстровані, у чому суд пересвідчився перед початком судового засідання 21.03.2017 року.

Із врахуванням наведеного, матеріалів у справі, господарським судом дотримано встановлених ст.129 Конституції України, ст.ст.4-2,4-3 ГПК України засад здійснення судочинства та забезпечено можливість реалізації передбачених ст.ст.22,26 ГПК України прав сторін, третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору в процесі, а тому суд в межах процесуального Закону (ст.ст.43 ГПК України) розглядає справу за відсутності представника позивача та третьої особи, за наявними у справі матеріалами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Відповідач явку повноважних представників в судове засідання 21.03.2017 року забезпечив. Представником відповідача подано заяву (вх. №11066/17 від 21.03.2017р.), у якій повідомляє про допущення при виготовленні Узагальнених заперечень від 17 лютого 2017 року , а саме в п.5.1 (абзац 1) Розділу 5, технічної описки (друкарської помилки): дати направлення та вручення Заяви про зарахування вказані як 11 грудня 2016 року та 19 грудня 2016 року відповідно. Проте, обидві події відбулися у 2013 році, що підтверджується матеріалами справи №914/3107/16. Відтак, представник відповідача просить читати відповідні дати в п.5.1 (абзац 1) розділу 5 Узагальнених заперечень як 11 грудня 2013 року та 19 грудня 2013 року відповідно.

В порядку ст.20 Господарського процесуального кодексу України заяви від сторін та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору до суду не надходили. Права та обов»язки, передбачені ст.22 цього ж Кодексу представникам відповідача відомі та зрозумілі.

З підстав, наведених у відзиві від 24.01.2017 року (вх.№2676/17), наданих суду поясненнях, у т.ч. поясненні від 25.01.2016 р. (вх.№3206/17), додаткових поясненнях до відзиву від 03 лютого 2017р. (вх.№4623/17), узагальнених (від 17 лютого 2017р.) запереченнях відповідача (вх.№6652/17) представники відповідача просять в задоволенні позовних вимог позивача та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору відмовити повністю.

Крім того в Узагальнених запереченнях від 17 лютого 2017 р. (вх.№6652/17) відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності щодо позовної заяви ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю СПРОН про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчинене ПАТ АКБ «Львів» заявою від 10.12.2013 року, відповідно, заяву підтримано в судовому засіданні.

Як вже зазначено вище, запис судового процесу здійснюється за допомогою технічних засобів, а саме , програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

В судовому засіданні 21.03.2017 року оголошено вступну та резолютивну частини прийнятого у справі №914/3107/16 рішення за позовом ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю Дромі до відповідача, ОСОБА_1 акціонерного товариства Акціонерно-комерційного банку Львів, про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ Львів заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю СПРОН, про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ КБ Львів заявою від 10.12.2013 року за зобовязаннями по облігаціях ISIN IS та вимог по рахунку №2 відкритому в ПАТ КБ Львів: в задоволенні позову ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю Дромі та позову ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю СПРОН відмовлено повністю.

За таких обставин, клопотання представника ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю СПРОН ОСОБА_4 за вих.№0018.3 від 14.03.2017, яке поступило до Господарського суду Львівської області 22.03.2017 року та зареєстровано в документообігу суду за вх.№11120/17 про відкладення розгляду справи та клопотання представника ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю Дромі ОСОБА_4 №б/н від 14.03.2017р., яке поступило до Господарського суду Львівської області 22.03.2017 р. та зареєстровано в день поступлення в документообігу суду за вх.№1281/17 про залучення третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Фалона Ентерпрайзис Інк, та про відкладення розгляду справи , не приймаються судом до розгляду у справі №914/3107/17, оскільки поступили після оголошення вступної та резолютивної частини прийнятого 21.03.2017 року у справі №914/3107/16 рішення . Клопотання доєднуються до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності у відповідності до ст.43 ГПК України, судом встановлено наступне.

Публічне товариство з обмеженою відповідальністю «Дромі» (Dromihf.) звернулось до господарського суду з позовом про визнання недійсним вчиненого ПАТ АКБ «Львів» одностороннього правочину від 10 грудня 2013 про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме: вимог ПАТ АКБ «Львів» до ОСОБА_5 Спарішйодур Рейкяквіур ог нагренніч хф. (Ісландія, 108 Рейкявік, Лагмула 6, код компанії ) (Sparisjурur Reykjavнkur og nбgrennis hf.) (СПРОН) за Облігаціями, емітованими останнім (ISIN: IS) (Зобовязання 1) проти вимог вказаної ОСОБА_5 СПРОН як третьої особи до ПАТ АКБ «Львів» за Договором про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622 від 11 жовтня 2012 року, укладеним між ПАТ АКБ «Львів» як боржником та британською ОСОБА_5 ОСОБА_6 Інвестментс (ЮК) Лімітед (Orange International Investments (UK) Limited) як кредитором (Зобовязання 2).

Позовні вимоги обґрунтовуються Позивачем тим, що кредитором за Зобовязанням 1 є не Відповідач, а інша особа Фалона Ентерпрайзис Інк. (Falona Enterprises Ink.). Як вказує Позивач, зазначена особа одержала задоволення своїх вимог за Зобовязанням 1 на підставі Рішення Окружного суду Рейкявіка від 20 січня 2016 року, яким було затверджено компромісну угоду в рамках справи про банкрутство Позивача. Крім того, Позивач також стверджує, що саме він є кредитором за Зобовязанням 2 в силу Рішення Служби фінансового бюджетного нагляду Ісландії від 21 березня 2009 року. З урахуванням викладеного, Позивач стверджує про недійсність оспорюваного зарахування, оскільки на його думку зараховані вимоги не були зустрічними. Позивач також з посиланням на ст. 228 ЦКУ вказує на нікчемність оспорюваного зарахування з тих підстав, що оспорюваний правочин було направлено на незаконне заволодіння коштами Позивача.

Відповідач заперечив проти предявленого позову з тих підстав, що Позивач не є стороною чи заінтересованою особою щодо будь-якого із зобовязань, вимоги за якими були зараховані оспорюваним правочином. Також Відповідач посилається на те, що набуваючи ті чи інші права СПРОН в 2009 році, Позивач обєктивно не міг набути права, які виникли лише в 2012 році. Відтак в силу правил статті 21 Господарського процесуального кодексу України, частини 3 статті 215, статей 509, 511, 513, 514, 517 Цивільного кодексу України Відповідач вважає позов таким, що поданий особою що не наділена правом на його подання, оскільки оспорюваний правочин не стосується законних прав чи інтересів Позивача.

Третя особа з самостійними вимогами на стороні Позивача ОСОБА_5 Спарішйодур Рейкяквіур ог нагренніч хф. (Ісландія, 108 Рейкявік, Лагмула 6, код компанії ) (Sparisjурur Reykjavнkur og nбgrennis hf.)(СПРОН) також подала до суду позов про визнання недійсним правочину щодо зарахування однорідних зустрічних вимог за Зобовязанням 1 проти Зобовязання 2. Позовні вимоги третьої особи обґрунтовуються тим, що вона є стороною одного із правочинів, що були зараховані. Також з посиланням на загальні правила статей 203, 205, 215, 228 Цивільного кодексу України третя особа вказує на те, що оспорюване зарахування було здійснено Відповідачем з порушенням законодавства України, міжнародного законодавства та законодавства Ісландії.

Відповідач заперечив проти позову третьої особи з підстав його безпідставності. Також посилався на те, що при вчиненні оспорюваного одностороннього правочину ним було дотримано всіх вимог статей 203, 215, 601 Цивільного кодексу України, що виключає його недійсність. Крім того, відповідачем заявлено про сплив строку позовної давності щодо позовної заяви ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю СПРОН про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчинене ПАТ АКБ «Львів» заявою від 10.12.2013 року , відповідно, заява підтримана в судовому засіданні.

Встановлено, що Позивача було створено на підставі Рішення Служби фінансово-бюджетного нагляду (СФБН) від 21 березня 2009 року. Відповідно до підписаної спільної Заяви від 26 травня 2009 року правління СПРОН, правління Дромі та правління Мурархлід ехв «Перехід активів Ощадного банку Рейкявіка СПРОН (реєстраційний номер ) до Дромі хфю (реєстраційний номер )», Дромі прийняли всі активи СПРОН та всі права по договорам страхування, включаючи права за договором іпотеки, за договором забезпечення зобовязання, та всіма іншими правами, що повязані з вимогами СПРОН.

В той же час, зазначені документи не містять вказівки на те, що СПРОН як субєкт цивільного обороту був у подальшому обмежений в своїй правоздатності чи дієздатності.

В свою чергу, 11 жовтня 2012 року між ПАТ АКБ «Львів» та ОСОБА_6 Інвестментс (ЮК) Лімітед (первісний вкладник) було за правом України укладено Договір про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622. 30 грудня 2012 року до вказаного Договору про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622 від 11 жовтня 2012 року було укладено Додаток № 2, відповідно до якого вказаний Договір є договором на користь третьої особи (ст. 636 Цивільногоо кодексу України) Спарішйодур Рейкяквіур ог нагренніч хф. (Sparisjурur Reykjavнkur og nбgrennis hf.) (СПРОН). Зазначений Договір та Додатки до нього ніколи не оспорювались його сторонами чи іншими зацікавленими особами. Доказів зворотнього суду не надано.

Крім того, судом встановлено, що виражаючи намір реалізувати свої права як кредитора за вказаним Договором про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622, СПРОН надало Відповідачу нотаріальну картку із зразками підписів та довіреність на управління рахунком. Матеріалами справи не підтверджується існування інших рахунків СПРОН у ПАТ АКБ «Львів» у відповідний період. Відтак, судом встановлено, що від 30 грудня 2012 року і до дати оспорюваного зарахування 10 грудня 2013 року право вимоги грошових коштів в сумі 12 384 021,54 грн. грн., що перебували на рахунку №2, за Договором про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622 від 11 жовтня 2012 року належало компанії Спарішйодур Рейкяквіур ог нагренніч хф. (Sparisjурur Reykjavнkur og nбgrennis hf.) (СПРОН, реєстраційний номер ).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 636 Цивільного кодексу України, договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі;виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

В свою чергу, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як вбачається з Договору про поточний рахунок нерезидента та Додатку 2 до нього, Позивач не є їх стороною. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які вказували б на заміну кредитора у вказаному зобовязанні (Зобовязанні 2) в розумінні припису ст. 513 Цивільного кодексу України, відповідно до якого правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Поряд з цим, за правилом ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні лише в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначене положення законодавства кореспондується з приписом ст. 13 Цивільного кодексу України, відповідно до якого цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Іншими словами, право вимоги за відповідним Договором про поточний рахунок, про існування якого заявив Позивач, могло б бути реалізовано останнім лише в межах, наданих відповідним договором або ж актом цивільного законодавства.

Системна оцінка наведених встановлених обставин приводить до висновку про те, що правонаступництво Позивача щодо прав та обовязків СПРОН в березні 2009 року не охоплює права останнього, що виникли після зазначеної дати, і зокрема 30 грудня 2012 року Зобовязання 2. За таких обставин, твердження Позивача про належність йому прав вимоги за Зобовязанням 2 належними та допустимими доказами не доведено. Отже, оспорюваний правочин щодо зарахування однорідних зустрічних вимог не порушує законних прав та інтересів Позивача. Відтак, підстави для задоволення позову ПТОВ «Дромі» про визнання недійсним одностороннього правочину зарахування зустрічних вимог, вчиненого ПАТ АКБ «Львів» заявою від 10 грудня 2013 року за зобовязаннями по облігаціям ISIN IS проти зобовязань за поточним рахунком №2 відсутні.

Щодо посилань Позивача на правила ст. 228 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.228 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Водночас, суд звертає увагу на розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у постанові №9 від 06.11.2009року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Зокрема, у п.18 цієї Постанови зазначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України, має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Проте, таких доказів до матеріалів справи Позивачем не додано.

В силу припису статті 33 Господарського процесуальногоо кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що всупереч наведеному процесуальному обовязку, твердження Позивача щодо незаконності заволодіння майном (грошовими коштами) з боку Відповідача належними доказами не підтверджено.

Таким чином, зважаючи на те, що Позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами позицію про те, що оспорюваний правочин є нікчемним як такий, що порушує публічний порядок, оскільки є спрямованими на незаконне заволодіння грошовими коштами (ст. 228 ЦК України), зазначене спростовує твердження Позивача про нікчемність такого одностороннього правочину в силу закону.

При цьому, суд звертає увагу на таке. Як вбачається із Юридичного висновку від 09 лютого 2017 року судді Верховного Суду Ісландії у відставці щодо правонаступництва Дромі стосовно СПРОН, Рішення СФБН, на яке посилався Позивач, а також норми діючого права Ісландії будь-яким чином не обмежували дієздатність СПРОН приймати будь-які нові зобов'язання або набувати будь-які нові активи після 21 березня 2009 року. При цьому, ДРОМІ не набувало право вимоги щодо майбутніх активів (ті, що не існували 21 березня 2009), які СПРОН отримав після 21 березня 2009 року.

Щодо позову ОСОБА_7 особи встановлено таке.

Між Фалона Ентерпрайзис Інк та ПАТ АКБ «Львів» 23 серпня 2013 р. був укладений договір застави облігацій (ISIN IS), емітованих ОСОБА_7 особою, включаючи всі права вимоги та інші права за такими облігаціями. Зазначений договір застави було укладено у забезпечення виконання кредитних зобовязань ТзОВ «Айсінвест» перед ПАТ АКБ «Львів» за кредитним договором. Права заставодержателя були реалізовані ПАТ АКБ «Львів», 16.10.2013 р. був укладений договір про задоволення вимог заставодержателя (уступки прав). Відповідно, належним кредитором ОСОБА_7 особи за відповідними облігаціями (ISIN IS) стало ПАТ АКБ «Львів».

Судом встановлено, що обставини укладення зазначених договорів застави та задоволення вимог заставодержателя, а відповідно і обставини набуття ПАТ АКБ «Львів» прав вимоги за облігаціями (ISIN IS), були предметом розгляду в господарській справі № 914/3819/13 господарського суду Львівської області в 2013 році. Судом також встановлено, що дійсність зазначених правочинів їх сторонами чи іншими зацікавленими особами не оспорювалась, а отже вони є правомірними в силу припису статті 204 ЦКУ. Доказів зворотнього матеріали справи не містять.

Також судом встановлено, що Договір про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622 від 11 жовтня 2012 року повністю чи в частині також не оспорювався його сторонами чи іншими зацікавленими особами, а отже в силу статті 204 ЦКУ такий договір є правомірним. Відповідно, суд виходить з того, що Третя особа з самостійними вимогами на стороні Позивача підтвердила належність їй права грошової вимоги на 12 384 021,54 грн., що перебували на рахунку №2, за Договором про поточний рахунок нерезидента № 40.00.001622 від 11 жовтня 2012 року, оскільки як вбачається з позовної заяви саме необхідністю стягнення вказаної суми обумовлюється недійсність оспорюваного одностороннього правочину.

В силу статті 601 ЦКУ, зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Судом встановлено, що строк виконання за обома вимогами настав 04 січня 2010 року та 02.12.2013р. відповідно. Судом також встановлено, що вимоги за Зобовязаннями 1 і 2 є грошовими, а отже є вимогами одного роду. Крім того, судом встановлено, що вимоги за Зобовязаннями 1 і 2 є зустрічними, оскільки вимоги походять з двох різних зобовязань між двома особами, де кредитор одного зобовязання є боржником іншого і навпаки. Судом також встановлено, що відповідна Заява про зарахування однорідних зустрічних вимоги направлена Відповідачем ОСОБА_7 особі 11 грудня 2013 року та вручена 20 грудня 2013 року .

Відтак, ОСОБА_7 особою в її позовній заяві належними та допустимими доказами не підтверджено наявність ознак, з якими законодавець повязує недійсність оспорюваних правочинів.

Відповідачем було заявлено про збіг строку позовної давності за вимогою третьої особи про визнання недійсним оспорюваного зарахування з посиланням на те, що відповідна Заява про зарахування була вручена ОСОБА_7 особі ще 19 грудня 2013 року, а вказівка ОСОБА_7 особи в позові на те, що вона дізналась про існування такої Заяви лише 03 лютого 2014 року є неправдивою. Проте, суд відмовляє у застосуванні позовної давності з огляду на таке. Відповідно до п. 2.2 Постанови № 10 Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29 травня 2013 року, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відтак, оскільки суд приходить до висновку про те, що права ОСОБА_7 особи з самостійними вимогами оспорюваним правочином не порушено, підстав для застосування позовної давності суд не вбачає.

Принагідно суд вказує на таке. За імперативним приписом статті 33 Закону України «Про міжнародне приватне право», дійсність правочину, його тлумачення та правові наслідки недійсності правочину визначаються правом, що застосовується до змісту правочину. Аналогічних за своїм змістом висновків дійшов Пленум Вищого Господарського Суду України в його Постанові № 11 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Отже, ознаки та критерії недійсності правочину мають визначатися судами лише на підставі норм матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, а відповідні судові рішення мають виноситися лише на підставі таких норм. Виходячи із змісту та тексту оспорюваного одностороннього правочину, який є предметом позову, такий односторонній правочин про зарахування чітко і ясно регулюється правом України. Тому, в контексті предмету такого оспорюваного одностороннього правочину останній досліджувався судом саме в рамках права України статті 601 ЦК України в контексті статей 203, 215 ЦКУ. При ухваленні рішення суд виходив з того, що жодне іноземне право не може бути застосовано для встановлення ознак недійсності чи нікчемності одностороннього правочину, що вчинений субєктом права України на території України та за правом України.

Проте, оскільки Позивач та Третя особа з самостійними вимогами повсякчас апелюють до процедури банкрутства ОСОБА_7 особи з самостійними вимогами, а також зазначеними обставинами обґрунтовують свої висновки щодо порушення Відповідачем їхніх законних прав, суд з огляду на правила статті 82 Господарського процесуального кодексу України в контексті другого абзацу пункту 4 Пленуму № 6 від 23 березня 2012 р. «Про судове рішення» надає оцінку і зазначеним доводам.

За правилом ч.1 ст. 4 ГПК України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України. Отже, норми права іноземних держав господарський суд застосовує лише у випадку, коли відповідне право надано суду міжнародним договором України, ратифікованим у встановленому Конституцією порядку. Відносини банкрутства, якими Позивач та Третя особа без самостійних вимог в тому числі обумовлюють недійсність оспорюваного правочину, в Україні імперативно врегульовано Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Положення частин 2, 3 статті 119 вказаного Закону імперативним чином визначають, що процедури банкрутства, пов'язані з іноземним провадженням, зазначені в цьому розділі, якщо інше не передбачено цим Законом або міжнародним договором України, застосовуються за принципом взаємності»; «взаємність вважається існуючою, якщо буде встановлено, що міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України, передбачена можливість такого співробітництва іноземної держави з Україною. При цьому, між Україною та Ісландією наразі відсутній належним чином ратифікований міжнародний договір, який би врегульовував питання транскордонного банкрутства (ліквідації), національного банкрутства чи іншим чином передбачав би співробітництво в сфері банкрутства, а тим більше підпорядковував український суд та господарський оборот публічному порядку та процесуальному закону іншого суверену Ісландії. В свою чергу, за змістом частини 3 статті 4 ГПК України, господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав. В той же час, з огляду на відсутність між Україною та Ісландією міжнародного договору щодо процедур банкрутства, а також на урегульованість таких процедур імперативними нормами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», застосування ісландського закону про банкрутство українським судом при розгляді даної справи було б неможливим та протиправним.

Поряд з цим, в матеріалах справи наявні Юридичні висновки Судді Верховного Суду Ісландії у відставці від 04 квітня 2016 року та 09 лютого 2017 року, з яких вбачається наступне: 1. жоден з законодавчих актів Ісландії не містить будь-яких положень, які б вимагали згоди боржника (фінансової організації, яка знаходиться в процесі ліквідації) на відступлення права вимоги, пов'язаного з облігаціями, кредитором третій стороні незалежно від платоспроможності боржника; 2. відповідно до статті 115 Закону Ісландії про Банкрутство, жодних формальностей не вимагається від Правонаступника для вільного набуття та володіння правами вимоги за облігаціями СПРОН; з огляду на те, що емітент облігацій (СПРОН) знаходиться в процесі ліквідації в Ісландії, Правонаступник, який можливо не зміг повідомити Ліквідаційного адміністратора про своє право вимоги, таким чином не отримує фактичні грошові виплати в рамках процедури ліквідації. Однак Правонаступник є вільним у задоволенні своїх вимог шляхом зарахування зустрічних вимог чи іншим чином за законодавством юрисдикції іншої, ніж Ісландія, відповідно до законодавства такої юрисдикції; 3. права вимоги за Облігаціями СПРОН могли бути вільно заставлені чи іншим чином відчужені безвідносно волі самого боржника. Відповідно, набуття Відповідачем права вимоги за Облігаціями СПРОН, яке, як встановлено судом при розгляді даної справи, ніколи не оспорювалось, є правомірним; 4. за законодавством Ісландії ні Закон про банкрутство загалом, ні будь-яка з його частин не мають екстериторіальної сили; 5. Ісландське право не містить норм, які б визначали, що спір про одностороннє зарахування однорідних зустрічних вимог між СПРОН та Відповідачем мав би розглядатися за правом Ісландії; відповідно, Дромі/СПРОН позбавлені права наполягати на застосуванні права Ісландії, якщо проти такого застосування заперечує інша сторона і між сторонами немає угоди, яка б зобовязувала застосовувати право Ісландії.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача та третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуальногоо кодексу України судові витрати по справі позивачу та третій особі не підлягають до відшкодування.

Керуючись ст.ст.1, 2, 4-3, 12, 22, 26, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України , суд,-

ВИРІШИВ :

1.В позові ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «Дромі» відмовити повністю.

2. В позові ОСОБА_1 товариства з обмеженою відповідальністю «СПРОН» відмовити повністю.

Повний текст рішення виготовлено 28.03.2017р.

Суддя Кітаєва С.Б.