РІШЕННЯ

15 березня 2017 рокуСправа № 921/14/17-г/11

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Сидорук А.М.

розглянув справу

за позовом: Теребовлянського районного споживчого товариства, вул. Кн. Василька, 6, м. Теребовля, Тернопільська область

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

про усунення перешкод в користуванні власною будівлею.

За участю представників сторін:

Позивача: представник Помазанська С.І., довіреність №279 від 12.10.2015 р.

Відповідача: уповноважений ОСОБА_3, довіреність від 06.07.2016 р. № 1100.

В судовому засіданні учасникам судового процесу роз'яснено процесуальні права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Документообіг господарського суду".

Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер LH3150UB03120007D4.

Суть справи: Теребовлянське районне споживче товариство звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні власною будівлею.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач без жодних правових підстав (оскільки термін дії договору оренди № 28 від 01.06.2015 р. на частину нежитлових будівель, адмінбудинку ринку, загальною площею 65 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 - припинено) використовує нежитлове приміщення під літ. "В"- павільйоном по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, площею 54,6 кв.м. та чинить позивачу перешкоди у здійсненні права власності на нього.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 05.01.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 24.01.2017 р.

В порядку ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався, востаннє ухвалою суду від 02.03.2017 р. його відкладено на 15.03.2017 р.

Ухвалою суду від 02.03.2017 р., в порядку статті 69 ГПК України, судом задоволено клопотання представника позивача та продовжено строк вирішення спору у даній справі на п'ятнадцять днів після закінчення двохмісячного строку від дня одержання позовної заяви.

07.02.2017 р. на адресу суду надійшли заперечення на позов (вх.№5342 від 07.02.2017 р.) згідно яких відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на те, що ст. 391, 396 ЦК України передбачено, що позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. А також, доводи позивача, що ФОП ОСОБА_1 чиняться перешкоди у здійсненні права власності на павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами відповідач спростовує тим, що останнім павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, площею 54,6 кв.м. ніколи не орендувався, а долучені позивачем до матеріалів справи копії договору оренди № 28 від 01.06.2015 р., рішення Господарського суду Тернопільської області у справі № 921/341/16-г/11 від 23.09.2016 р. та постанова про закінчення виконавчого провадження №51936977 від 04.10.2016 р., навпаки, підтверджують, що відповідачем орендувалося інше приміщення, а саме: частина нежитлових будівель, адмінбудинку ринку, загальною площею 65 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2.

13.02.2017 р. на адресу суду від Теребовлянського районного споживчого товариства надійшли письмові пояснення № 2/309 від 13.02.2017 р. (вх.№5714 від 13.02.2017 р.) на заперечення ФОП ОСОБА_1, згідно яких позивач зазначає, що при виконанні працівниками Теребовлянського РайСТ розпорядження №48 від 13.10.2016 р. "Про ремонт павільйону по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами на ринку АДРЕСА_2" та при проведені ними підготовчих робіт, обстежені даху відповідач чинив перешкоди у їх здійсненні (копія акту від 17.10.2016 р. долучено до матеріалів справи), мотивуючи тим, що це власне приміщення ФОП ОСОБА_1, однак, жодних підтверджуючих документів сказаного не подав. Крім того, позивач стверджує, що саме ОСОБА_1 було здійснено виклик поліції по факту пошкодження невідомою особою даху та проникнення нею у складське приміщення за адресою АДРЕСА_2.

01.03.2017 р. позивачем подано клопотання № 2/331, що зареєстроване канцелярією суду за вх.№6975 від 01.03.2017 р.. Як вбачається з даного клопотання, позивач по справі звернувся до Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області про надання копії пояснень гр. ОСОБА_1, яке він надавав працівникам поліції 17.10.2016 р. і на яке є посилання у висновку Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області від 20.10.2016р. Станом на 01.03.2017р. позивач відповіді на звернення до Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області не отримав. У зв'язку з чим, позивач просив суд витребувати у Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області матеріали, на підставі яких оформлено висновок від 20.10.2016р., в тому числі пояснення гр. ОСОБА_1 наданих працівникам поліції 17.10.2016р.

Вищевказане клопотання судом задоволено та ухвалою суду від 02.03.2017 р. зобов'язано Теребовлянський відділ поліції ГУНП в Тернопільській області надати суду матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1, яка надійшла до Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області 06.02.2017р., в т.ч. пояснення гр. ОСОБА_1 (для огляду в судовому засіданні).

14.03.2017 р. на адресу суду надійшли матеріали перевірки Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області по факту звернення ОСОБА_1

Представник позивача в судовому засіданні 15.03.2017 р. підтримав клопотання №2/341 від 14.03.2017 р. та просить суд витребувати у Теребовлянського відділу поліції ГУНП в Тернопільській області матеріали, на підставі яких оформлено висновок від 20.10.2016р., в тому числі пояснення гр. ОСОБА_1 наданих працівникам поліції 17.10.2016р., а не матеріали, на підставі яких оформлено висновок від 21.02.2017 р., в основу яких покладено заяву ОСОБА_1 від 06.02.2017 р.

Суд, розглянувши клопотання №2/341 від 14.03.2017 р., відхилив його як необґрунтовано заявлене, оскільки матеріали перевірки, що надійшли 14.03.2017 р. на адресу суду від Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області по факту звернення ОСОБА_1 від 06.02.2017 р. та зареєстровані в ЖЄО під №334 додатково об'єднані з матеріалами перевірки, що зареєстровані в ЖЄО під №2819, №2820 та №2966 за 2016 р.

Представник позивача позов підтримав повністю з підстав викладених у ньому, а також додаткових обґрунтуваннях № 2/340 від 14.03.2017 р. (вх.№7708 від 15.03.2017 р.), просить суд позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні 15.03.2017 р. проти позовних вимог заперечив в повному обсязі, вважає їх необґрунтованими, зокрема з підстав, викладених у запереченнях на позов від 06.02.2017 р. (вх.№5342 від 07.02.2017 р.). Так, представник відповідача стверджує, що позивач вводить суд в оману, оскільки ФОП ОСОБА_1 павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, площею 54,6 кв.м., ніколи не орендувався, а наданий позивачем договір оренди № 28 від 01.06.2015 р. був укладений на частину нежитлових будівель, адмінбудинку ринку, загальною площею 65 кв.м. Також, просить суд зауважити, що орендоване відповідачем нежитлове приміщення площею 65 м.кв., на виконання рішення суду у справі 921/341/16-г/11 ним звільнено, що і підтверджується постановою про закінчення виконавчого провадження №51936977 від 04.10.2016 р., копія якої, в свою чергу, долучена позивачем до матеріалів справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в тому числі і права власності.

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним №34812292 від 12.03.2015р. за позивачем - Теребовлянським районним споживчим товариством за адресою: АДРЕСА_2 на праві приватної власності зареєстровано цілісний майновий комплекс (реєстраційний номер об'єкта 0), що складається з: А- адміністративний будинок з додатковими приміщеннями, площею 523 кв.м.; В- павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, площею 54,6 кв.м.; Б- павільйон по торгівлі продовольчими товарами, площею 57,4 кв.м.; Д- павільйон по торгівлі м'ясопродуктами з добудовою готелю та лабораторії, площею 670,6 кв.м.

01 червня 2015 року між Теребовлянським районним споживчим товариством та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди об'єкта нерухомості №28, відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування частину нежитлової будівлі, адмінбудинок ринку, загальною площею 65 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2. (п1.1 Договору).

Термін дії договору закінчився 01.05.2016 р.

Рішенням суду у справі № 921/341/16-г/11 від 14.07.2016 р. постановлено виселити Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) з нежитлового приміщення адмінбудинку ринку площею 65 кв.м. за адресою АДРЕСА_2, що належить Теребовлянському районному споживчому товариству на праві власності.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 23.09.2016 року виправлено допущену описку в пункті 2 резолютивної частини рішення господарського суду Тернопільської області від 14 липня 2016 р. по справі № 921/341/16-г/10.

Однак, обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що при виконанні постанов правління РайСТ №18 від 29.03.2016 р. "Про підготовку підприємств торгівлі, ринку до роботи в весняно-літній період та стан благоустрою прилеглих територій" та №44 від 30.09.2016 р. "Про затвердження робіт на капітальний ремонт павільйону по торгівлі продовольчими і непродовольчими товарами на ринку в АДРЕСА_2" в частині проведення робіт по капремонту павільйону по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами на ринку АДРЕСА_2, працівникам РайСТ чинилися перешкоди ОСОБА_1, що зафіксовано у акті від 17.10.2016 р.

З огляду на викладене, позивач вважає, що його право як власника цілісного майнового комплексу порушено та в судовому порядку захищає своє право на розпорядження належним йому майном шляхом усунення перешкод у його користуванні.

Так, пунктом 1 ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння - це передбачена законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності.

Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.

Через категорії "межі здійснення суб'єктивних цивільних прав" та "обмеження здійснення суб'єктивних цивільних прав" у законі встановлюється така поведінка власника, яка не суперечить актам цивільного законодавства. Власник майна повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Так, обмеження встановлюються щодо окремих суб'єктивних прав як засіб стримання особи-власника при здійсненні ним цих прав з урахуванням необхідності дотримання прав інших осіб або суспільних інтересів.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до положень норм ст.ст. 16, 391 ЦК України власник або титульний володілець вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Зокрема, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). Застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, слід виходити із такого. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Власник або титульний володілець у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо). Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Однією з умов подання негаторного позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Якщо ж на час подання позову порушення припинилися, то й відпадає підстава для пред'явлення негаторного позову. Другою умовою застосування негаторного позову має бути відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобами. Негаторним є також позов власника про усунення перешкод у здійсненні користування майном третіми особами, в яких існували підстави для цього, але вони згодом відпали (наприклад, у разі визнання угоди недійсною, припинення договору за угодою сторін та ін).

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем договірних відносин на павільйон по торгівлі продовольчими та непродовольчими товарами, площею 54,6 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ніколи не існувало (договір оренди № 28 від 01.06.2015 р. був укладений на частину нежитлових будівель, адмінбудинку ринку, АДРЕСА_2, загальною площею 65 кв.м. Крім того, вказаний договір закінчив свою дію 01.05.2016 р., а нежитлове приміщення - звільнене відповідачем).

Разом з тим, згідно пояснень, викладених позивачем у відзиві на заперечення №2/309 від 13.02.2017 р. та усних поясненнях повноважного представника, наданих у судових засіданнях, останній стверджує, що ФОП ОСОБА_1 чинив перешкоди працівникам у проведенні робіт по ремонту будівлі РайСТ. Також, позивач зазначає, що ФОП ОСОБА_1 надав пояснення працівникам поліції 17.10.2016р., які в подальшому викладено у висновку Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області від 20.10.2016р., що дають підстави вважати про користування ним даним приміщення на підставі договору оренди.

В свою чергу відповідач у запереченнях на позов від 06.02.2017 р., а його представник - у судових засіданнях, доводи позивача заперечує та стверджує, що жодних договірних відносин з РайСТ щодо оренди спірного павільйону у ОСОБА_1 не було, а правоохоронними органами його помилково було визначеного учасником події пошкодження приміщення, яке перебуває у користуванні ОСОБА_4 (висновок від 20.10.2016 р.), що в подальшому відображено у висновку від 21.02.2017 р.

Судом оглянуто матеріали перевірки Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області по факту звернення ОСОБА_1 від 06.02.2017 р. (зареєстровані в ЖЄО під №334 додатково об'єднані з матеріалами перевірки, що зареєстровані в ЖЄО під №2819, №2820 та №2966 за 2016 р.), зокрема, наступні документи, що в них містяться :

- Рішення Виконавчого комітету Теребовлянської міської ради Теребовлянського району Тернопільської області №133 від 30.08.2016 р. "Про затвердження схеми розміщення тимчасових споруд", згідно п. 20. якого вирішено затвердити схему розміщення тимчасової споруди ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 для подальшого затвердження та виготовлення паспорту прив'язки даної тимчасової споруди;

- Паспорт прив'язки тимчасової споруди торгового призначення № ТС-20/4 на вул. Паращука в м. Теребовля, реєстраційний №19, дата видачі 26.09.2016 р.;

- Пояснення ОСОБА_4 від 31.10.2016 р. щодо дій працівників РайСТ на її об'єкті тимчасової споруди торгового призначення (кіоску);

- Висновок Теребовлянського ВП ГУНП в Тернопільській області від 21.02.2017 р., в якому зазначено, що додатковою перевіркою встановлено, що ОСОБА_1 будь - якого відношення щодо оренди або права власності до приміщення на території ринку в АДРЕСА_2, яким на даний час користується його дружина ОСОБА_4, він не має.

Отже, проаналізувавши зібрані у справі документи, судом встановлено, що спірне приміщення на території ринку в АДРЕСА_2 не належить відповідачу, не перебуває у його користуванні чи розпорядженні, а перебуває у користуванні третьої особи ОСОБА_4, про що свідчить, зокрема Паспорт прив'язки тимчасової споруди торгового призначення № ТС-20/4 на вул. Паращука в м. Теребовля, реєстраційний №19, дата видачі 26.09.2016 р.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено фактів, що підтверджують дії відповідача у створенні Теребовлянському РайСТ перешкод щодо здійснення ним його правомочностей, а саме: здійснення повноважень щодо користування або розпорядження об'єктом права власності.

У відповідності з пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Беручи до уваги вищенаведені обставини справи, господарський суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими, неправомірними та такими, що не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

2. На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторонами може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його прийняття (підписання - 24 березня 2017 року) через місцевий господарський суд.

Суддя А.М. Сидорук