ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа № 922/3322/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Сіверін В. І., суддя Терещенко О.І. , суддя Слободін М.М.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

за участю представників:

позивача - Малихіна Н.С.,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх. №3402 Х/1-7) на рішення господарського суду Харківської області від 29.11.16 у справі

за позовом Державного підприємства "Український державний інститут по проектуванню заводів важкого машинобудування", м. Харків,

до ООО "Современные литейные технологии", РФ, м. Москва,

про стягнення коштів

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 29.11.2016 року (суддя Погорелова О.В.) у задоволенні позовних вимог ДП "Український державний інститут по проектуванню заводів важкого машинобудування", позивача, до відповідача - ТОВ "Современные литейные технологии", про стягнення суми заборгованості за договором №68/143 від 02.09.2014 у розмірі 5173000,00 рублів РФ, що становить на дату подання позову за офіційний курсом НБУ 2122326,71 грн., відмовлено.

На вказане рішення місцевого господарського суду позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просить це рішення скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі, просила її задовольнити.

Представник в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення.

Частиною 1 статті 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 p. і набула чинності в Україні 11 вересня 1997 p. У ній сформульовано основні права і свободи людини, зокрема право при визначенні її громадянських прав і обов'язків, висуненні проти неї кримінального обвинувачення на справедливий і відкритий розгляд справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб'єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду цивільної справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

З огляду на викладене та зважаючи, що на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, а також те, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, ознайомитись із матеріалами справи, зняти з них копії, надати нові докази тощо), подальше відкладення розгляду справи суперечитиме вищезгаданому принципу розгляду справи впродовж розумного строку.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

02.09.2014 між Державним підприємством "Український державний інститут по проектуванню заводів важкого машинобудування" ДП "УКРДІПРОВАЖМАШ" (надалі - Виконавець, Позивач) та ООО "Современньїе литейньїе технологии" (надалі - Замовник, Відповідач) був укладений договір підряду на виконання проектних робіт № 68/143 (з Додатками № 1-3, в редакції Додаткової угоди № 1 від 24.12.2014 до Додатку № 2 до договору № 68/143, Додаткової угоди № 2 від 10.03.2015 до Додатку № 2 до договору № 68/143, Додаткової угоди № 3 від 21.12.2015, Додаткової угоди № 4 від 21.03.2016, Додаткової угоди № 5 від 22.03.2016 (надалі - договір № 68/143).

Предметом договору зазначено виконання Виконавцем за завданням Замовника проектної документації стадії "П" - підрозділу "Технологічні рішення" по об'єкту "Реконструкція заготівельного виробництва дизельних двигунів у філії Відкритого акціонерного товариства "Науково-виробнича корпорація "Угалвагонзавод" імені Ф.Е. Дзержинського, м. Челябинськ" Відкритого акціонерного товариства "Науково-виробнича корпорація "Угалвагонзавод" імені Ф. Е. Дзержинського", м Нижній Тагіл, Свердловська область (пункт 1.1. договору № 68/143).

Конкретний перелік робіт визначено Завданням на проектування (Додаток № 1 до договору № 68/143) (пункт 1.1. договору № 68/143).

Строки виконання робіт встановлено Календарним планом (Додаток № 2 до договору № 68/143) (пункт 1.2., розділ 3 договору № 68/143).

Вартість робот за договором визначена сторонами в Розділі 2 договору № 68/143: вартість робіт за договором визначається Протоколом угоди про договірну ціну та становить: 7 390 000 руб. РФ; податок на додану вартість 18% - 1 330 200,00 руб. РФ (п. 2.1 договору № 68/143).

Порядок розрахунків визначений сторонами в п. 2.2., 2.3 договору № 68/143. Замовник зобов'язується сплатити Виконавцю аванс 30% от загальної вартості робіт першого та другого етапів згідно Календарного плану в розмірі 2 217 000,00 руб. РФ не пізніше 30 днів з дати підписання цього договору за умови отримання відповідних грошових коштів від Генерального замовника за Договором № 93-803 від 14.05.2014 (п. 2.2 договору № 68/143).

Остаточна сплата виконаних робіт в сумі 5 173 000,00 руб. РФ здійснюється Замовником шляхом безготівкового перерахування грошових коштів платіжними дорученнями на розрахунковий рахунок Виконавця не пізніше 60 днів з дати отримання Замовником Актів здавання-приймання робіт за етапами за узгодженою формою та надання Виконавцем рахунку, рахунку-фактури, оформлених у повній відповідності до вимог податкового законодавства за умови надходження відповідних грошових коштів від Генерального замовника за Договором № 93-803 від 14.05.2014 (п. 2.3 договору № 68/143).

Згідно Додаткової угоди № 3 від 21.12.2015 пункт 2.3 договору № 68/143 було викладено в новій редакції, де визначалося:

"Остаточна сплата виконаних робіт здійснюється Замовником протягом 3 днів з дати отримання відповідного фінансування від ОАО "ЧЕЛЯБГИПРОМЕЗ" за Договором № 93-803 від 14.05.2014, але не пізніше 31.03.2016 та надання Виконавцем рахунку, рахунку-фактури, оформлених у повній відповідності до вимог податкового законодавства, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів платіжними дорученнями на розрахунковий рахунок Виконавця".

Згідно Додаткової угоди № 4 від 21.03.2016 пункт 2.3 договору № 68/143 викладено в новій редакції, де визначалося:

"Остаточна сплата виконаних робіт здійснюється Замовником протягом 3 днів з дати отримання відповідного фінансування від ОАО "ЧЕЛЯБГИПРОМЕЗ" за Договором № 93-803 від 14.05.2014, але не пізніше 30.09.2016 та надання Виконавцем рахунку, рахунку-фактури, оформлених у повній відповідності до вимог податкового законодавства, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів платіжними дорученнями на розрахунковий рахунок Виконавця".

Замовником було здійснене перерахування авансового платежу Виконавцю 217 000,00 руб. РФ - 23.10.2014.

Виконавцем в строк та в повному обсязі було виконано проектні роботи за договором, що підтверджується оформленими сторонами актами здавання-приймання виконаних робіт, які підписані Замовником без зауважень щодо обсягу, якості та строків виконання робіт.

Актом здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.09.2015 було оформлено виконання проектних робіт на суму сплаченого Замовником авансу в розмірі 2 217 000,00 руб. РФ.

Також 30.09.2015 сторони підписали Акт здавання-приймання виконаних робіт № 2, яким встановлено, що Виконавцем виконано роботи за договором на суму 5 173 000,00 руб. РФ. Цей Акт здавання-приймання виконаних робіт № 2 також було підписано Замовником без зауважень щодо обсягу, якості та строків виконання робіт.

Обсяг виконаних проектних робіт за Актом здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.09.2015 та за Актом здавання-приймання виконаних робіт № 2 від 30.09.2015 становить 100% від обсягу проектних робіт, передбачених договором № 68/143. Вартість виконаних проектних робіт, зафіксованих в Акті здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.09.2015 на суму 2 217 000,00 руб РФ. та в Акті здавання-приймання виконаних робіт № 2 від 30.09.2015 на суму 5 173 000,00 руб. РФ становить 100% вартості всіх проектних робіт за договором у сумі 7 390 000,00 руб. РФ (пункт 2.1. договору № 68/143).

Згідно умов договору (п. 2.3 договору № 68/143 в редакції Додаткової угоди № 3 від 21.12.2015, Додаткової угоди № 4 від 21.03.2016) остаточна сплата виконаних робіт здійснюється Замовником протягом 3 днів з дати отримання відповідного фінансування від ОАО "ЧЕЛЯБГИПРОМЕЗ" за Договором № 93-803 від 14.05.2014, але не пізніше 30.09.2016.

Як вказує позивач у позовній заяві, сплата виконаних проектних робіт за Актом здавання-приймання виконаних робіт № 2 від 30.09.2015 на суму 5 173 000,00 руб. РФ Замовником не здійснена. Отже Відповідач не повною мірою виконав свої зобов'язання за договором, лише частково сплативши виконані Позивачем проектні роботі. Факт заборгованості за цим договором в розмірі 5 173 000,00 руб. РФ підтверджено Відповідачем шляхом підписання ним Акту звіряння взаємних розрахунків за період з 01.01.2015 по 30.10.2015.

Рішенням Арбітражного суду м. Москва, РФ, у справі А40-21038/16, яке набрало законної сили, позовні вимоги Відповідача до ОАО "ЧЕЛЯБГИПРОМЕЗ" за договором № 93-803 від 14.05.2014 задоволено, Постановою Дев'ятого арбітражного апеляційного суду від 30.06.2016 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, на думку позивача, стягнення грошових коштів з ОАО "ЧЕЛЯБГИПРОМЕЗ" за договором № 93-803 від 14.05.2014 здійснюється на підставі винесеного судового рішення.

Пунктом 4.1 договору № 68/143 встановлено, що сторони несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за договором відповідно до договору та законодавства РФ.

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення в судовому порядку лише основної заборгованості за договором № 68/143 в розмірі 5 173 000,00 руб. РФ без застосування будь-яких фінансових та штрафних санкцій, передбачених як договором, так і законодавством РФ.

Пунктом 4.3 договору № 68/143 встановлено, що усі спори та розбіжності, що виникли під час виконання цього договору, вирішуються шляхом перемовин. У випадку неможливості досягнення згоди, спір передається в Арбітражний суд за місцем знаходження Позивача з додержанням претензійного порядку розгляду спорів. Строк для відповіді на претензію встановлений 20 днів.

Відповідно до зазначеного положення Позивачем було направлено відповідну претензію № 24 (вих. № АДМ-05/278 від 21.09.2016).

Вирішуючи питання про наявність або відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Нормами чинного законодавства України та нормами міжнародного права передбачено, що господарські суди вправі вирішувати спори за участю сторони нерезидента України у випадках, коли міжнародним договором передбачено можливість укладення пророгаційної угоди між суб'єктом зовнішньоекономічної діяльності України та іноземним суб'єктом господарської діяльності (угода про договірну підсудність). Такі норми містить Угода про порядок вирішення спорів, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності (далі по тексту Угода), укладена державами-учасницями СНД у м. Києві 20.03.1992 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 19 грудня 1992 року N 2889-ХІІ).

Згідно з п. 2 ст. 4 Угоди, Компетентні суди держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав розглядають справи у випадках, якщо про це письмова згода Сторін про передачу спору.

Пунктом є) статті 11 Угоди визначено, що Цивільне законодавство однієї держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав застосовується на території іншої держави - учасниці Співдружності Незалежних Держав згідно з такими правилами: є) права і обов'язки Сторін за угодою визначаються за законодавством місця здійснення, якщо інше не передбачене угодою Сторін, цьому суду.

Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ст. 9 Конституції України).

Відповідно до ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Господарський суд не застосовує акти державних та інших органів, якщо ці акти не відповідають законодавству України.

Якщо в міжнародних договорах України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором, застосовує норми права інших держав.

Згідно із роз'ясненням президії Вищого господарського суду України від 31 травня 2002 року № 04-5/608 "Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій" правовідносини, пов'язані з усіма видами зовнішньоекономічної діяльності в Україні, регулюються положеннями Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", а питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який впливає на виникнення, зміну або припинення правовідносин, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ за участю іноземного елемента, вирішуються згідно із Законом України "Про міжнародне приватне право".

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. У випадку обрання сторонами права, що підлягає застосуванню до змісту правовідносин, суд застосовує це право у вирішенні спору. При цьому за приписами ч. З, 4 ст. 5 Закону України "Про міжнародне приватне право" вибір права може бути здійснений щодо угоди (правочину) в цілому або її окремої частини. Вибір права щодо окремих частин угоди повинен бути явно вираженим.

Відповідно до ч. 1 ст. 32, ст. 43 Закону України "Про міжнародне приватне право" зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. Сторони договору згідно із статтями 5 та 10 цього Закону можуть обрати право, що застосовується до договору, крім випадків, коли вибір права прямо заборонено законами України.

Отже до спірних правовідносин мають застосовувати норми чинного законодавства РФ, як то було визначено сторонами в п. 4.1 договору № 68/143.

До того ж, оскільки суд зобов'язаний застосовувати норми іноземного права, то встановлення ним іноземного права здійснюється ex officio, суд використовує наступні способи здобуття інформації про іноземне право: 1) власне з'ясування змісту іноземного права суддею, у провадженні якого є справа; 2) використання експертних висновків; 3) дипломатичний порядок отримання такої інформації; 4) офіційний запит через Міністерство юстиції; 5) отримання довідок через систему правової допомоги; 6) обмін правовою інформацією; 7) безпосередні зносини судів різних держав та з іншими компетентними органами; 8) встановлення іноземного права сторонами тощо.

Згідно пп. 1 п. 1 ст. 8 Цивільного кодексу РФ (надалі - ЦК РФ) договори є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків. Пункт 2 ст. 11 ЦК РФ передбачає набуття та здійснення юридичними особами своїх цивільних прав своєю волею та у своїх інтересах, гарантує свободу у встановленні своїх прав та обов'язків на підставі договору і у визначення будь-яких умов договору, що не суперечать законодавству.

Так, за своєю природою укладений між сторонами договір є договором підряду на виконання проектних та вишукувальних робіт, відносини з укладення та виконання якого регулюються ст. ст.702-729, 758-762 ЦК РФ.

Відповідно до вимог ст. 702 ЦК РФ за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується виконати за завданням іншої сторони (замовника) певну роботу та здати її результат замовнику, а замовник зобов'язується прийняти результат роботи та сплатити його.

За правилами ст. 748 ЦК РФ за договором підряду на виконання проектних та вишукувальних робіт підрядник (проектувальник, вишукувач) зобов'язаний за завданням замовника розробити технічну документацію та (або) виконати вишукувальні роботи, а замовник зобов'язується прийняти та сплатити їх результат.

Відповідно до ст. 711 ЦК РФ якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підряднику визначену ціну після кінцевого здавання результатів роботи за умови, що робота виконана належним чином і в обумовлений термін, або за згодою замовника достроково.

Згідно ч. 1, 2 ст. 762 ЦК РФ замовник зобов'язаний, якщо інше не передбачене договором: сплатити підряднику ціну повністю після завершення всіх робіт або сплачувати її частинами після завершення окремих етапів робіт.

В силу ст.ст. 309, 310 ЦК РФ зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відмова від зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 314 ЦК РФ, якщо зобов'язання передбачає або дозволяє визначити день його виконання або період, протягом якого воно має бути виконане (в тому числі в разі, якщо цей період обчислюється з моменту виконання обов'язків іншою стороною або настання інших обставин, передбачених законом або договором), зобов'язання підлягає виконанню в цей день або відповідно в будь-який момент в межах такого періоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про те, що позивачем не додержано претензійного порядку розгляду спору, що встановлений пунктом 4.3 договору № 68/143, оскільки претензія направлена позивачем 21.09.2016 року, строк для відповіді на претензію встановлений 20 днів, а позивач подав позов 30.09.2016.

Також, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з відповідним позовом, оскільки на момент звернення Позивача до суду з боку Відповідача не було допущено порушення виконання грошового зобов'язання у зв'язку з ненастанням строку для його виконання, цей строк наступив вже після звернення Позивача з відповідним позовом до суду.

Проте, колегія суддів з такими доводами господарського суду першої інстанції погодитись не може, та вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до умов укладеного договору, а саме згідно Додаткової угоди № 4 від 21.03.2016 р. пункт 2.3 договору № 68/143 викладено в новій редакції, де визначалося: «Остаточна сплата виконаних робіт здійснюється Замовником протягом 3 днів з дати отримання відповідного фінансування від ОАО «ЧЕЛЯБГИПРОМЕЗ» за Договором № 93-803 від 14.05.2014 р., але не пізніше 30.09.2016 г. та надання Виконавцем рахунку, рахунку-фактури, оформлених у повній відповідності до вимог податкового законодавства, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів платіжними дорученнями на розрахунковий рахунок Виконавця».

Згідно ст.ст. 702, 711 ЦК РФ, п. 8,9 Інформаційного листа Президії ВАС РФ від 24.01.2000 р. № 51 зобов'язання зі сплати виконаних робіт виникає з моменту їх прийняття, а підстава для виникнення зобов'язання Замовника зі сплати виконаних робіт - з моменту здавання результатів робіт Замовнику. А сплата Генеральним підрядником виконаних субпідрядником робіт повинна здійснюватися незалежно від сплати робіт Замовником Генеральному підряднику.

Актом здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.09.2015 р. було оформлено виконання проектних робіт на суму сплаченого Замовником авансу в розмірі 2 217 000,00 руб. РФ.

Також 30.09.2015 р. сторони підписали Акт здавання-приймання виконаних робіт № 2, яким встановлено, що Виконавцем виконано роботи за договором на суму 5 173 000,00 руб. РФ. Цей Акт здавання-приймання виконаних робіт № 2 також було підписано Замовником без зауважень щодо обсягу, якості та строків виконання робіт.

Обсяг виконаних проектних робіт за Актом здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.09.2015 р. та за Актом здавання-приймання виконаних робіт № 2 від 30.09.2015 р. становить 100% від обсягу проектних робіт, передбачених договором № 68/143. Вартість виконаних проектних робіт, зафіксованих в Акті здавання-приймання виконаних робіт № 1 від 30.09.2015 р. на суму 2 217 000,00 руб РФ. та в Акті здавання-приймання виконаних робіт № 2 від 30.09.2015 р на суму 5 173 000,00 руб. РФ становить 100% вартості всіх проектних робіт за договором у сумі 7 390 000,00 руб. РФ (пункт 2.1. договору № 68/143).

Таким чином, строк виконання відповідачем зобов'язання зі сплати виконаних позивачем проектних робіт настав з моменту приймання відповідачем виконаних робіт за Актом № 2 від 30.09.2015 р.. а сплив відповідно - 30.09.2016 р. (відповідно до умов додаткової угоди № 4 від 21.03.2016 р.).

Щодо доводів місцевого господарського суду щодо порушення позивачем претензійного порядку, колегія суддів зазначає наступне.

Чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов'язань контрагентом без попереднього пред'явлення претензії, навіть якщо такий обов'язок прямо передбачений договором. Офіційне тлумачення стосовно питання обов'язковості досудового врегулювання спорів надав Конституційний суд України у справі N 1-2/2002 від 09.07.2002. Так, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом.

Отже, висновки місцевого господарського суду, покладені останнім в основу рішення про відмову у задоволенні позовних вимог є передчасними.

До того ж, при винесенні рішення судом не було взято до уваги що на момент винесення постанови про порушення провадження у справі порушення права позивача відбулося, а на момент винесення рішення у справі - все ще продовжувалося.

За таких умов відмовляти в задоволенні позовних вимог позивача підстав у суду не було.

Таким чином, судом було порушено приписи ч.3 ст.16 ЦК України, згідно якої суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п'ятої статті 13 цього Кодексу. Тобто норми ч.ч.2-5 ст. 13 ЦК України не наділяють суд повноваженнями відмовляти в позові з тих лише підстав, що позивач звернувся за захистом тих прав, які були порушені на момент вирішення спору, але не були порушені на день звернення з позовом.

Вказана позиція цілком узгоджується та підтверджується практикою розгляду таких питань Вищим господарським судом України (зокрема, постанова ВГСУ від 23.11.2010 року у справі № 2/61-10).

За викладеного, колегія суддів вважає позовні вимог обґрунтованими, доведеними належними доказами, а тому - такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги норм процесуального права і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, і при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Мотивувальна частина рішення повинна містити встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів.

Оскільки оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято за умов неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, це рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до положень частини 1 та пункту 10 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України, за наслідками розгляду апеляційної скарги апеляційний господарський суд приймає постанову, в якій має бути, зокрема, зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат колегія суддів керується положеннями статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення господарського суду Харківської області від 29.11.2016 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ООО "Современные литейные технологии" (Российская Федерация, 129366, г. Москва, ул. Ярославская, 17, ИНН КПП 771701001) на користь Державного підприємства "Український державний інститут по проектуванню заводів важкого машинобудування (ДП "УКРДІПРОВАЖМАШ) (Україна, 61068, м. Харків, просп. Московський, 151, ) заборгованість за договором №68/143 від 02.09.2014 року в розмірі 5 173 000,00 рублів РФ, що становить на дату подання позову за офіційним курсом НБУ - 2 122 326,71 грн.

Стягнути з ООО "Современные литейные технологии" (Российская Федерация, 129366, г. Москва, ул. Ярославская, 17, ИНН КПП 771701001) на користь Державного підприємства "Український державний інститут по проектуванню заводів важкого машинобудування (ДП "УКРДІПРОВАЖМАШ) (Україна, 61068, м. Харків, просп. Московський, 151, ) суму сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 31 834,90 грн., що становить на дату подання позову за офіційним курсом НБУ 77 595,00 рублів РФ.

Стягнути з ООО "Современные литейные технологии" (Российская Федерация, 129366, г. Москва, ул. Ярославская, 17, ИНН КПП 771701001) на користь Державного підприємства "Український державний інститут по проектуванню заводів важкого машинобудування (ДП "УКРДІПРОВАЖМАШ) (Україна, 61068, м. Харків, просп. Московський, 151, ) суму сплаченого судового збору за подання апеляційної скаргу у розмірі 35018,39 грн., що становить на дату подання апеляційної скарги за офіційним курсом НБУ 81908,62 рублів РФ рублів РФ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23.03.2017 року

Головуючий суддя Сіверін В. І.

Суддя Терещенко О.І.

Суддя Слободін М.М.