РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2017Справа №910/1264/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Савсервіс-мова"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення заборгованості та штрафних санкцій у загальному розмірі 5 282,47 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Циганенко О.С., за довіреністю

від відповідача: ОСОБА_1

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Савсервіс-мова" (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення заборгованості та штрафних санкцій у загальному розмірі 5 282,47 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору купівлі-продажу № 16103 від 10.10.2012 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість у розмірі 3 335,00 грн.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 153,43 грн., 3 % річних у розмірі 50,03 грн., пеню в розмірі 742,91 грн. та штраф в розмірі 1 000,64 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 порушено провадження у справі № 910/1264/17, розгляд справи призначено на 20.02.2017.

07.02.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

У судове засідання 20.02.2017 представник позивача та відповідач з'явилися.

Представник позивача у судовому засіданні подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.02.2017 судом, в порядку ст. 77 ГПК України, та в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України, було оголошено перерву до 13.03.2017.

06.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про доручення документів до матеріалів справи.

10.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 13.03.2017 представник позивача з'явився, проти відкладення розгляду справи не заперечив.

Відповідач у судове засідання 13.03.2017 не з'явився.

Враховуючи те, що відповідач у судове засідання 13.03.2017 не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням відповідачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 про порушення провадження у справі № 910/1264/17, розгляд справи було відкладено на 27.03.2017.

27.03.2017 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 27.03.2017 надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач в засіданні господарського суду надав усні пояснення, проти позову заперечив, зазначаючи про неотримання товару на суму 3 335,46 грн. за видатковою накладною № 76015425 від 31.08.2015.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 27.03.2017 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

10.10.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Савсервіс-мова" (далі - продавець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - покупець, відповідач) було укладено Договір купівлі-продажу № 16103 (далі - Договір), відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає та оплачує товар на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування, асортимент, кількість та ціна товару, що є предметом даного Договору, визначаються у накладних, які оформлюються та підписуються сторонами при прийомі-передачі кожної партії товару. Усі накладні є складовими частинами цього Договору в частині визначення ціни, асортименту, найменування та кількості товару.

Згідно з п. 2.1 Договору ціни на товар встановлюються продавцем в прайс-листі (не є додатком до даного Договору), формуються в національній валюті України та зазначаються в накладних.

Пунктами 4.1, 4.2, 4.3 та 4.4 Договору визначено, що доставка товару проводиться окремими партіями протягом строку дії Договору. Доставка товару покупцеві здійснюється на підставі замовлень останнього протягом узгодженого сторонами строку. Доставка товару на підставі даного Договору здійснюється силами, засобами та за рахунок продавця у місце, визначене покупцем в межах м. Києва. Покупець за власним бажанням вправі здійснити само вивіз товару. Датою Передачі партії товару вважається дата прийому-передачі товару, зазначена у відповідній накладній (відповідному товаросупроводжувальному документі).

За умовами п. 5.1 Договору покупець здійснює розрахунки за товар на умовах, визначених сторонами у Додатку № 1, який є невід'ємною частиною даного Договору. Продавець має право, за погодженням з покупцем змінити умови розрахунків за товар, шляхом підписання сторонами Додатку № 1 у новій редакції.

У відповідності до п. 5.1 Договору прийом-передача товару здійснюється представниками сторін в пункті доставки в порядку, визначеному чинним законодавством України, оформлюється шляхом підписання накладних. У питаннях прийому-передачі товару сторони керуються положеннями Інструкції про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного вжитку за кількістю, затвердженою Постановою Держарбітру в п. 6.65 № П-6, та Інструкції про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного вжитку за якість затвердженою постановою Держарбітру від 25.04.2016 № П-7.

Пунктом 5.2 Договору визначено, що покупець зобов'язується протягом 3 календарних днів з дати підписання даного Договору надати продавцю письмові інформацію про перелік осіб, уповноважених приймати товарно-матеріальні цінності, зразки їх підписів та зразки печатки/штампів, яким зазначено матеріально відповідальні особи завіряють свій підпис на документах (накладних) про одержання товару. Така інформація оформлюється у вигляді Додатку до даного Договору, який підписується керівником та головним бухгалтером покупця та завіряється його печаткою. У випадку втрати печатки (штампу), а також у разі зміни переліку матеріально-відповідальних осіб, уповноважених покупцем приймати товар у продавця, покупець зобов'язується до моменту одержання наступної партії товару повідомити про це продавця.

Даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє протягом одного календарного року. Якщо по закінченні строку дії даного договору жодна із сторін не заявить про своє бажання розірвати даний Договір. останній вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах. Договір може бути достроково розірваним за згодою сторін або за вимогою однієї із сторін. В такому разі сторона, яка вимагає розірвання Договору, повинна попередити про це іншу сторону за 14 (чотирнадцять) календарних днів до розірвання Договору (п. 10.1 Договору).

Згідно п. 2 Додатку № 1 до Договору покупець здійснює розрахунки за товар, отриманий відповідно до Договору, протягом 13 календарних днів.

На виконання п. 5.2 Договору сторонами було підписано Додаток № 2 до Договору, в якому вказано про те, що ОСОБА_1 є уповноваженою особою на отримання товару.

На виконання умов даного договору, Товариство з обмеженою відповідальністю "Савсервіс-мова" поставило відповідачу узгоджений товар, що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними, однак відповідач, у порушення взятих на себе зобов'язань за Договором поставки, оплату поставленого товару своєчасно та в повному обсязі не здійснив, в зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість в розмірі 3 335,46 грн.

З цих підстав Товариство з обмеженою відповідальністю "Савсервіс-мова" звернулося до суду з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання в силу вимог ст. 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься у п.1 ст. 193 Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було поставлено відповідачу товар за видатковими накладними № 76015425 від 31.08.2015 на суму 3 335,46 грн., № 72173444 від 29.01.2015 на суму 4 374,42 грн. та № 73936980 від 08.05.2015 на суму 2 719,44 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, видаткова накладна № 72173444 від 29.01.2015 на суму 4 374,42 грн. оплачена відповідачем повністю, що підтверджується платіжними дорученнями № N0B1854285 від 19.03.2015 на суму 2 000,00 грн. з призначенням платежу «ОСОБА_1 за товар .01.2015», № N0B1852831 від 05.03.2015 на суму 1 374,42 грн. з призначенням платежу «ОСОБА_1 за товар .01.2015» та № N0B1851958 від 13.03.2015 на суму 1000,00 грн. з призначенням платежу «ОСОБА_1 за товар .01.2015».

Оплата у повному обсязі відповідачем видаткової накладної № 73936980 від 08.05.2015 на суму 2 719,44 грн. підтверджується поданою позивачем довідкою вих. № 2/03 від 16.03.2017 за підписом керівника позивача із зазначенням сум та дат здійснених оплат даної видаткової накладної.

Таким чином, неоплаченою залишається видаткова накладна № 76015425 від 31.08.2015 на суму 3 335,46 грн.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначила, що товар за видатковою № 76015425 від 31.08.2015 не отримувала, а особа, яка отримала та розписалась у видатковій накладній за товар по зазначеній видатковій накладній не перебувала з відповідачем у трудових відносинах і не могла від імені відповідач отримати товар на загальну суму 3 335,46 грн.

Як вбачається з видаткової накладної № 76015425 від 31.08.2015, товар на суму 3 335,46 грн. був отриманий ОСОБА_4, про що відповідною особою здійснено підпис та зазначено ініціали в графі «Отримав».

В свою чергу, як вбачається з видаткових накладних № 72173444 від 29.01.2015 на суму 4 374,42 грн. та № 73936980 від 08.05.2015 на суму 2 719,44 грн., які оплачені відповідачем у повному обсязі, отримання товару по ним здійснено також ОСОБА_4, про що також вказано у зазначених видаткових накладних, за підписом зазначеної особи, у графі «Отримав».

Таким чином, оскільки особа, яка отримувала товар за оплаченими відповідачем видатковими накладними (№ 72173444 від 29.01.2015, № 73936980 від 08.05.2015) та по неоплаченій видатковій накладній (№ 76015425 від 31.08.2015) є однією і тією ж особою, суд приходить до висновку, що уповноваженою особою відповідача було отримано товар на суму 3 335,46 грн. згідно видаткової накладної № 76015425 від 31.08.2015, що відповідно відповідачем не спростовано.

Проте, відповідач, в порушення взятих на себе зобов'язань за Договором, оплату поставленого товару не здійснив, у зв'язку з чим, за відповідачем, обліковується заборгованість по вищевказаній видатковій накладній у розмірі 3 335,46 грн.

Пунктом 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки позивачем відповідачу узгодженого товару та факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної оплати отриманого товару підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення основного боргу в сумі 3 335,46 грн.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати в розмірі 153,43 грн., 3 % річних в розмірі 50,03 грн., пеню в розмірі 742,91 грн. та штраф в розмірі 1 000,64 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року N 14 (далі - Постанова) грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Грошове зобов'язання виражається в грошових одиницях України або в грошовому еквіваленті в іноземній валюті.

Згідно з п. 1.3 Постанови з урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Пунктами 3.1 та 3.2 Постанови визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У відповідності до п. 1.10 Постанови, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Тому у випадках порушення грошового зобов'язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов'язання через відсутність необхідних коштів (стаття 607 ЦК України) або на відсутність вини (статті 614, 617 ЦК України чи стаття 218 ГК України).

Здійснивши власний розрахунок інфляційних втрат та 3 % річних, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 153,43 грн. та 3 % річних в розмірі 50,03 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені та штрафу, суд зазначає наступне.

Згідно з п. 7.1 Договору у разі несвоєчасної оплати вартості товару покупець зобов'язаний сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі заборгованості за кожний день прострочки.

Відповідно до п. 7.4 Договору у випадку прострочки покупцем оплати вартості товару більше ніж на 60 календарних днів вважається, що покупець необґрунтовано відмовився від оплати товару та зобов'язаний сплатити кА користь продавця, крім установленої Договором пені (п. 7.1) штраф за ухилення від оплати у розмірі 30 % вартості отриманого та не оплаченого в строк товару.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

При цьому, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд України, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 3-24гс12, від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

При цьому, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк" про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

Проте, в даному випадку, обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у ст. 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказана норма міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", а тому положення ст. 61 Конституції України стосуються в першу чергу фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі смислу цього тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно з ст. 61 Конституції не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 ГК України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 р. у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 р. у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 р. у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 р. у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 р. у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15 та багатьох інших.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Проаналізувавши наданий позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми пені, суд встановив, що строк нарахування пені перевищує строк передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, за який нараховуються пеня, а отже доведеними є вимоги про стягнення пені у розмірі 740,42 грн.

В свою чергу, оскільки відповідач прострочив оплату вартості товару більше ніж на 60 календарних днів, дослідивши здійснений позивачем розрахунок заявленої до стягнення суми штрафу, суд встановив, що він є арифметично вірним, а відтак з відповідача підлягає стягненню 1 000,64 грн. штрафу.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлену до стягнення заборгованість.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з покладенням судового збору в цій частині на відповідача в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер картки платника податків: НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Савсервіс-мова" (03115, м. Київ, вулиця Краснова, будинок 27; ідентифікаційний код: 30776789) заборгованість у розмірі 3 335 (три тисячі триста тридцять п'ять) грн. 46 коп., інфляційні втрати в розмірі 153 (сто п'ятдесят три) грн. 43 коп., 3 % річних в розмірі 50 (п'ятдесят) грн. 03 коп., пеню в розмірі 740 (сімсот сорок) грн. 42 коп., штраф в розмір 1 000 (одна тисяча) грн. 64 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 599 (одна тисяча п'ятсот дев'яносто дев'ять) грн. 25 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 31.03.2017.

Суддя О.А. Грєхова