РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017Справа №910/1720/17

За позовомПублічного акціонерного товариства "Ніжинський механічний завод"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські новітні технології"
простягнення 22 505,53 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Падалка С.С. - представник за довіреністю № 1200 від 19.12.16
від відповідача не з'явився

У судовому засіданні 22.03.2017 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Публічного акціонерного товариства "Ніжинський механічний завод" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські новітні технології" про стягнення 22 505,53 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 26.09.14 між сторонами було укладено договір оренди № 335/2014, відповідно до умов якого орендодавець передав, а відповідач як орендар прийняв у строкове платне користування частину даху виробничого корпусу № 2, цеху № 40, що знаходиться за адресою: м. Ніжин, вул. Б. Хмельницького, 37. За доводами позивача, відповідачем неналежно виконано зобов'язання за договором щодо орендної плати, у зв'язку з чим у останнього утворився борг у розмірі 20 110,13 грн. Крім того, за неналежне виконання договірних зобов'язань позивач також просить суд стягнути з відповідача 1 395,40 грн. - пені та 1 000,00 грн. - штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1720/17 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні на 01.03.2017.

01.03.2017 через загальний відділ діловодства суду надійшли документи позивача на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі та заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд збільшити розмір донарахованої пені на суму 907,70 грн. та стягнути з відповідача 20 110,13 грн. - заборгованості по орендній платі, 2 303,10 грн. - пені та 1000,00 грн. - штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2017 суд прийняв до розгляду заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог та відклав розгляд справи на 22.03.2017.

У судове засідання, призначене на 22.03.2017, з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги з урахування заяви про збільшення та надав пояснення по суті спору.

Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, вимоги ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини відсутності суд не повідомив, про дату та час проведення судового засідання повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення від відповідача не надходило.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до вимог ст. 75 ГПК України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами. Проаналізувавши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про достатність матеріалів справи для її розгляду по суті за відсутності представника відповідача та його відзиву на позовну заяву, при цьому суд виходив за наступного.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 зазначеного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому, господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою -п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25.01.2006 № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

За висновками суду, незважаючи на те, що представник відповідача в судове засідання не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

26 вересня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Ніжинський механічний завод" (надалі - позивач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Українські новітні технології" (надалі- відповідач,орендар) було укладено договір оренди № 335/2014 нерухомого індивідуально визначеного майна (надалі - договір), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар отримує у строкове платне користування об'єкти оренди, згідно п. 1.2. договору, з метою його використання для розміщення обладнання широкосмугового радіо доступу до мережі Інтернет та іншого обладнання, а також здійснення експлуатації та обслуговування такого обладнання за місцем його розташування (п. 1.1. договору).

Відповідно до п. 1.2. договору об'єкт оренди, згідно даного договору, складається з частини даху виробничого корпусу № 2, цеху № 40, загальною площею 290 кв.м.

Об'єкт оренди знаходиться за адресою: м. Ніжин, вул. Б. Хмельницького, 37 (п. 1.3. договору).

Згідно з п. 2.1. договору датою початку використання об'єкту оренди орендарем, згідно даного договору, є дата підписання сторонами Акту приймання-передачі об'єкту оренди (надалі- Акту 1), що з моменту його належного підписання сторонами є невід'ємною частиною договору. Обов'язок по складанню Акту 1 лежить на орендодавці. Акт 1 підписується в двох екземплярах, по одному екземпляру для кожної зі сторін.

Судом встановлено, що 26.09.2014 орендодавцем було передано, а орендарем прийнято орендоване майно відповідно до умов цього договору, про що складено відповідний акт №1.

Відповідно до п. 5.1. договору за оренду майна, згідно даного договору, орендар сплачує орендодавцеві орендну плату. Розмір орендної плати за місяць, за погодженням сторін, складає 6 426,70 грн., крім того ПДВ - 1285,34 грн. Всього з ПДВ 7 712,04 грн. (п. 5.2. договору).

Згідно п. 5.3. договору розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції поточного місяця.

Пунктом 5.4. договору сторони передбачили, що сума орендної плати за поточний період сплачується орендарем до 20 числа поточного місяця. Нарахування орендної плати починається з моменту підписання сторонами Акту 1, згідно даного договору.

Відповідно до п. 8.1. договору встановлено, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до 25 вересня 2015 року включно.

У випадку, якщо жодна із сторін за один календарний місяць до закінчення строку дії даного договору не виявить намір про його припинення, договір вважається продовженим на той самий строк, але не більше ніж 3 року з моменту підписання (п. 8.2. договору).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідач в порушення зобов'язань за договором, не здійснив оплати орендних платежів за серпень-вересень 2016 року, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість у розмірі 20 110,13 грн.

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача з претензіями № 1039 від 14.11.2016 та № 1266 від 27.12.2016 про погашення вказаної заборгованості, проте дана вимога була залишена Товариства ТОВ "Українські новітні технології" без відповіді та задоволення.

Зважаючи на вищевикладене, позивач звернувся до суду з указаним позовом, відповідно якого просить суд стягнути з відповідача заборгованість по орендній платі у розмірі 20 110,13 грн. та штрафні санкції за прострочення виконання грошового зобов'язання у вигляді пені - 2303,10 грн. та штрафу - 1000,00 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у частині 1 статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Плата за користування майном справляється з наймача (частина 1 статті 762 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Як свідчать матеріали справи, всупереч умов п.п. 5.4, 3.1.3 договору, оплату обумовлених договором платежів щодо орендної плати за серпень-вересень 2016 року на загальну суму 20 110,13 грн. відповідач не здійснив.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи те, що сума основної заборгованості по орендним платежам за серпень 2016 року на суму 10 070,17 грн. (рахунок на оплату № 692 від 10.08.2016) та вересень 2016 року на суму 10 039,96 грн. (рахунок на оплату № 796 від 09.09.2016) належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати у розмірі 20 110,13 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем покладеного на нього обов'язку щодо своєчасної сплати орендних платежів, позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, також просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 2 303,10 грн., нараховану на несплачену орендну плату за період з 21 серпня 2016 року по 28 лютого 2016 року, а також 1 000,00 грн. штрафу.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 2 статті 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами статті 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Пунктами 11.2. та 11.3. договору сторони погодили, що за прострочення строків платежу, згідно даного договору, орендар сплачує орендодавцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення. За кожен випадок несвоєчасної оплати орендар сплачує на користь орендодавця штраф у розмірі 500,00 грн. Сплата штрафу не звільняє від виконання п. 11.2.

Здійснивши перерахунок пені, що обрахована позивачем в період з 21.08.2016 по 28.02.2017 з урахуванням частини 6 статті 232 ГК України та умов договору, суд встановив, що її розмір становить суму більшу, ніж заявлено позивачем. Оскільки, з урахуванням норм п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, суду не надано право виходити за межі позовних вимог без відповідного клопотання позивача, то до стягнення підлягає сума у розмірі, заявлена позивачем, а саме - 2 303,10 грн.

Перевіривши розрахунок штрафу у розмірі 1 000,00 грн., суд визнає його арифметично вірним та обґрунтованим, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати у розмірі 1 600,00 грн. покладаються судом на відповідача.

При цьому, судом також встановлено, що при зверненні з даним позовом до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3 200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 3738 від 25.01.2017.

Водночас, відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Таким чином, розмір судового збору за розгляд позовних заяв в господарському суді майнового характеру становить не менше 1600,00 грн.

Разом з позовною заявою позивачем було подано клопотання про повернення з Державного бюджету України надмірно сплаченого судового збору.

Пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" визначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, враховуючи, що сума судового збору, яка підлягає сплаті позивачем за подання позовної заяви про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 23 413,23 грн. становить 1600 грн. 00 коп., беручи до уваги подане позивачем клопотання про повернення зайво сплаченого судового збору, суд дійшов висновку повернути на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" Публічному акціонерному товариству "Ніжинський механічний завод" з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1600, 00 грн., сплачений на підставі платіжного доручення № 3738 від 25.01.2017.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Українські новітні технології" (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, буд. 5/1 А; ідентифікаційний код 30753866) на користь Публічного акціонерного товариства "Ніжинський механічний завод" (16600, Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Б. Хмельницького, 37; ідентифікаційний код 14312565) заборгованість по орендній платі у розмірі 20 110 (двадцять тисяч сто десять) грн. 13 коп., пеню у розмірі 2 303 (дві тисячі триста три) грн. 10 коп., штраф у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп.

3. Повернути з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) грн. 00 коп. на користь Публічного акціонерного товариства "Ніжинський механічний завод" (16600, Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Б. Хмельницького, 37; ідентифікаційний код 14312565), що був сплачений згідно платіжного доручення № 3738 від 25.01.2017 року, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи.

4. Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2017

Суддя Пукшин Л.Г.