РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа №910/17843/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"

до Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Пантіної Любові Олександрівни

про зобов'язання вчинити дії

Суддя: Ярмак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Карпінський С.В. - за дов.

від відповідача: Чуб А.І. - за дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк" про зобов'язання вчинити дії, а саме: зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк" Пантіну Любов Олександрівну акцептувати раніше не акцептовані вимоги Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" за кредитним договором № 47 від 02.06.1995 на суму 465 223,49 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.01.2017 за вказаним позовом порушено провадження у справі № 910/17843/16 та призначено розгляд справи на 21.02.2017.

31.01.2017 представником відповідача подано відзив на позовну заяву в якому проти позову заперечує.

21.02.2017 представник позивача подав уточнення щодо назви відповідача, яке судом задоволено.

Ухвалою суду від 21.01.2017 розгляд справи відкладено на 14.03.2017.

Представник позивача просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

02.06.1995 між Житомирським обласним управлінням ВАТ "Державний спеціалізований комерційний ощадний банк України", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (позивач, Банк) та АБ "Меблібанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" (позичальник, відповідач) укладено Кредитний договір №47, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит в сумі 10 000 000 000,00 крб. (100 000 грн.) на ведення статутної діяльності строком на шість місяців з виплатою 100 відсотків річних (п.1.1 Договору).

Додатковою угоди від 03.07.1995 до кредитного договору № 47 від 02.06.1995, сторони змінили умови п. 2.4.2, яким передбачено обов'язок позичальника за фактичну кількість днів користування кредитом сплатити банку проценти місячними платежами в строк до 20-го числа кожного місяця з розрахунку 78% річних.

Пунктом 2.4.3 Договору визначено, що позичальник зобов'язаний повернути банку одержаний короткотерміновий кредит в сумі 10 000 000 000 крб. до 02.12.1995 включно.

У відповідності до п.2.4.5 Договору, за несвоєчасне повернення кредиту, згідно терміновому зобов'язанню, позичальник зобов'язаний, сплатити банку пеню в розмірі 05 відсотків за кожний прострочений день від суми заборгованості по кредиту.

Згідно з п.2.4.6 Договору, за несвоєчасне перерахування процентів, в установлений строк, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 05 відсотків від суми нарахованих процентів за кожний прострочений день.

У випадку невиконання умов договору про повернення кредиту та сплати процентів позичальник відшкодовує банку заподіяні збитки, виходячи із обов'язкової процентної ставки, а також сплачує пеню, передбачену п.п.2.4.5, 2.4.6 цього договору (п.4.1.3 Договору).

Відповідно до п.п.5.2, 5.3 Договору, договір вступає в силу з дня його підписання.

Договір втрачає силу після повного погашення заборгованості по кредиту та нарахованим процентам.

На підтвердження належного виконання своїх зобов'язань за вказаним договором позивачем додано до матеріалів справи зобов'язання АБ "Меблібанк" на суму 10 000 000 000 крб.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За твердженнями позивача, Публічне акціонерне товариство "Український професійний банк" не належним чином виконало свої зобов'язання за договором в частині погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, в наслідок чого у відповідача станом на 02.09.2015 утворилась заборгованість в розмірі 465 223,49 грн. з яких: 97 548,00 грн. прострочка по кредиту, 36 775,49 грн. витрати банку від інфляції за непогашення кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи, листом №15/1-976-9402 від 15.08.2014 позивач звернувся до ПАТ "УПБ" з вимогою сплатити існуючу заборгованість за кредитним договором, проте у відповідь на зазначену вимогу Листом №01-10/2039 від 28.08.2014 ПАТ "УПБ" повідомило позивача про те, що у останнього заборгованість по кредитам перед позивачем не обліковується.

Разом з тим, на підставі постанови Правління Національного банку України від 28.05.2015 №348 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Український Професійний Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.05.2015 №107 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "УПБ", згідно з яким з 29.05.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Банку.

На підставі викладеного позивач звернувся з вимогою №55/2-01/1312 від 25.09.2015 до уповноваженої особи Фонду про визнання своїх вимог до ПАТ "УПБ" за Кредитним договором, проте зазначена вимога не була задоволена відповідачем.

Враховуючи викладене позивач вважає, що права останнього порушені у зв'язку з чим просить суд зобов'язати уповноважену особу Фонду акцептувати вимоги ПАТ "Державний ощадний банк України" за Кредитним договором №47 від 02.06.1995.

Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Проте на підтвердження факту існуючої заборгованості позивачем долучено до матеріалів справи лише копію Кредитного договору №47 від 02.06.1995 та розрахунок заборгованості станом на 02.09.2015 проте не надано жодних первинних документів, зокрема, виписок по особовому рахунку, що б підтверджували наявність заборгованості.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Крім того, пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, первинні документи - це документи, створені у письмовій формі або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до п.2.2 Положення, первинні документи повинні бути складені у момент проведення кожної господарської операції, або якщо це неможливо, безпосередньо після її завершення.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що даний позов задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не додано жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження викладених у позові обставин, зокрема суми заборгованості за договором. А наданий позивачем розрахунок заборгованості судом не може бути прийнятий до уваги як єдина підстава для задоволення вимог позивача, оскільки останній складений в односторонньому порядку і не підтверджений іншими доказами.

Стосовно строку позовної давності яка заявлена відповідачем у відзиві на позовну заяву, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача, позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона, як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір, відповідно до положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.32-34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 24.03.2017

Суддя О.М.Ярмак