КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. справа№ 925/1418/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Буравльова С.І.

суддів: Руденко М.А.

Андрієнка В.В.

при секретарі: Ковальчуку Р.Ю.

за участю представників:позивача - Мирончук І.С.

відповідача - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 р.

у справі № 925/1418/16 (суддя - Чевгуз О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровест Груп"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

третя особа Приватне підприємство «Галекс-Агро»

про стягнення 150839,85 грн

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Агровест Груп" (далі - позивач) звернулось з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - відповідач) про стягнення з відповідача попередньої оплати у розмірі 100 000,00 грн, 30 941,36 грн процентів за користування коштами, 4 259,06 грн 3% річних та 15 639,43 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Черкаської області у справі № 925/1418/16 від 20.12.2016 р. позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з відповідача на користь позивача 100 000,00 грн попередньої оплати, 23 133,14 грн процентів за користування коштами, 3 519,32 грн 3% річних, 13 449, 04 грн інфляційних втрат; в іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 р., Фізична особа-підприємць ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове рішення про повну відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, відповідач посилається на те, що поставку товару було здійснено через пов'язану з позивачем юридичну особу Приватне підприємство "Галекс-Агро", а тому відсутні правові підстави для повернення позивачу попередньої оплати. Крім того, скаржник посилається на те, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України є безпідставною, оскільки поставка по договору не є грошовим зобов'язанням.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.01.2017 р. порушено апеляційне провадження у справі № 925/1418/16, а розгляд справи призначено на 09.02.2017 р.

09.02.2017 р. через канцелярію суду від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 надійшло клопотання про залучення до участі у справі Приватного підприємства "Галекс-Агро" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2017 р. було залучено до у часті у справі Приватне підприємство "Галекс-Агро" у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та відкладено розгляд справи до 07.03.2017 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.03.2017 р. відкладено розгляд справи до 23.03.2017 р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "Агровест Груп" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 було досягнуто домовленості щодо здійснення поставки позивачу насіння гірчиці жовтої на загальну суму 100 000,00 грн.

21.05.2015 р. платіжним дорученням № 718 позивач перерахував відповідачу 100 000,00 грн оплати за гірчицю згідно виставленого відповідачем рахунку № 103/15 від 18.05.2015 р.

Як зазначає позивач, за усною домовленістю між сторонами, відповідач зобов'язався поставити насіння гірчиці до 25.05.2015 р., однак взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав.

22.08.2015 р. позивач направив на адресу відповідача претензію № 207 з вимогою повернути попередню оплату протягом трьох банківських днів з моменту отримання претензії. Крім того позивачем були нараховані проценти за користування чужими грошовими коштами, річні та інфляційні.

У відповідь, відповідач повідомив, що свої зобов'язання виконав, насіння гірчиці поставив позивачу 17.07.2015 р. Крім того відповідач зазначив, що згідно домовленості він мав поставити 20 тон гірчиці, а поставив 22 тони і коштів за 2 тони гірчиці оплати так і не отримав.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що відповідач, на думку позивача, попередню оплату у розмірі 100 000,00 грн не повернув, поставку товару не здійснив, у зв'язку з чим позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як передбачено ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Встановлено, що між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, що не суперечить вимогам ст. 181 ГК України.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як передбачено ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Встановлено, що відповідачем було виставлено ТОВ "Агровест Груп", рахунок № 103/15 від 18.05.2015 р. на оплату гірчиці сорту "Таврія" 1-Р в кількості 20 тон на загальну суму 100 000,00 грн.

Платіжним дорученням № 718 від 21.05.2015 р. позивач перерахував на рахунок відповідача 100 000,00 грн з призначенням платежу: за гірчицю згідно рахунку № 103 від 18.05.2015 р.

Таким чином, оскільки позивач здійснив попередню оплату товару, тому у відповідача виник обов'язок щодо його поставки.

Однак, у матеріалах справи відсутні докази поставки позивачу гірчиці сорту "Таврія" 1-Р в кількості 20 тон на загальну суму 100 000,00 грн.

Враховуючи те, що відповідач не виконав своє зобов'язання, не подав доказів належного виконання своїх зобов'язань щодо поставки товару, не повернув попередню оплату позивачу після заявленої вимоги, відтак судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, що вимога позивача про стягнення з відповідача 100 000,00 грн попередньої оплати є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно доводів скаржника про те, що поставку товару було здійснено через пов'язану з позивачем юридичну особу Приватне підприємство "Галекс-Агро", судова колегія вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до письмових пояснень, наданих третьою особою, між ПП "Галекс-Агро" та ТОВ «Агровест Груп» не було ні усних, ні письмових домовленостей про надання посередницьких послуг чи послуг з поставки товару.

Єдиними правовідносинами, які пов'язують ПП "Галекс-Агро" та ФОП ОСОБА_5 є договір поставки товару № 71/15 від 12.01.2015 р., на підставі якого ФОП ОСОБА_5 зобов'язувалась поставити ПП «Галекс-Агро» насіння проса жовтого сорту «Харківське-31» та конюшини лугової червоного сорту «Миронівська-5» 1-ї репродукції.

За просторочення виконання відповідачем зобов'язання з повернення попередньої оплати позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 30 941,36 грн процентів за користування коштами, 4 259,06 грн 3% річних та 15 639,43 грн інфляційних втрат.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 10.06.2003 р. у справі № 3/350.

Вбачається, що розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат здійснений позивачем за період з травня 2015 по вересень 2016 року неправильно, оскільки право на нарахування інфляційних та річних у позивача виникло з 29.08.2015 р., тобто після збігу 7 днів з направлення вимоги про повернення коштів.

Судова колегія погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого задоволенню підлягають інфляційні втрати у розмірі 13 449,04 грн та 3% річних у розмірі 3 519,32 грн за період з 29.08.2015 р. по 30.09.2016 р.

Також, позивач нарахував та просив суд стягнути з відповідача 30 941,36 грн процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 25.05.2015 по 24.10.2016 р.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно.

Згідно з ч. 2 ст. 1214 ЦК України в разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними.

Як передбачено ч. 2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов'язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Як вже було зазначено вище, право на нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами у позивача виникло з 29.08.2015 р., тобто після збігу 7 днів з направлення вимоги про повернення коштів.

Колегія суддів погоджується з перерахунком, здійсненим місцевим судом, відповідно до якого задоволенню підлягають проценти у розмірі 23 133,14 грн за період з 29.08.2015 р. по 24.10.2016 р.

Доводи скаржника про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України є безпідставною, оскільки поставка по договору не є грошовим зобов'язанням, колегія вважає необґрунтованими, оскільки позивачем заявлено вимогу про повернення попередньої оплати за договором поставки, а не вимогу про зобов'язання здійснити поставку товару за таким договором.

Таким чином у скаржника перед позивачем виникло зобов'язання по поверненню коштів, тобто грошове зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги наведеного не спростовують та відхиляються колегією суддів як необґрунтовані.

З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 р. прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 20.12.2016 р. у справі № 925/1418/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 925/1418/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

3. Копію постанови надіслати сторонам та третій особі.

Головуючий суддя С.І. Буравльов

Судді М.А. Руденко

В.В. Андрієнко