РІШЕННЯ

24 березня 2017 року Справа № 913/37/17

Провадження №33/913/37/17

За позовом Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт, м.Ізмаїл, Одеської області

до Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс, м.Лугнськ, Луганської області

про стягнення 34018 грн 07 коп.

Суддя Драгнєвіч О.В.

Секретар судового засідання Дмітрієва К. С

У засіданні брали участь:

від позивача: представник не прибув;

від відповідача: представник не прибув.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство Ізмаїльський морський торговельний порт звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс про стягнення грошових коштів за договором зберігання вантажу №103/1 від 28.12.2011 в розмірі 34018 грн 07 коп., з яких:

- 26884 грн 44 коп. сума основного боргу;

- 1075 грн 59 коп. сума нарахованих 3% річних;

- 6058 грн 04 коп. - інфляційних нарахувань;

Ухвалою господарського суду Луганської області від 12.01.2017 порушено провадження, розгляд справи призначено на 07.02.2017.

Ухвалами господарського суду Луганської області від 07.02.2017, 22.02.2017, 09.03.2017 розгляд справи неодноразово відкладався у звязку з неявкою представника відповідача, не надання сторонами всіх необхідних для правильного вирішення спору документів. Судові засідання від 22.02.2017, 09.03.2017, за клопотанням представника позивача, проводилися на підставі ст. 741 Господарського процесуального кодексу України в режимі відеоконференції.

В додаткових письмових поясненнях позивач вказав на наступне: вартість зберігання вантажу за грудень 2014 року була включена до рахунку №388/11 від 31.01.2015; вартість зберігання вантажу за березень 2015 року включена до рахунку №1648/11 від 30.04.2015; вартість зберігання вантажу за червень 2015 року включена до рахунку №2539/11 від 31.07.2015; вартість послуги розраховувалась позивачем у відповідності до погодженої умовами договору, а також згідно тарифів, встановлених станом на 2014 2015 роки; спірні рахунки за надані послуги зі зберігання вантажу направлялись на поштову адресу відповідача за місцезнаходженням, однак поштові відправлення були повернуті з відміткою тимчасово не обслуговується; також рахунки направлялись відповідачу на електронну пошту; платежі на виконання умов договору щодо наданих послуг зберігання від відповідача не надходили; додаткові угоди до договору зберігання вантажу від 28.12.2011 №103/1 сторонами не укладались; копії договорів-доручення, на які є посилання в преамбулі зазначеного договору не збереглись; рахунки були виставлені відповідачу на підставі п.4.4. договору, а також ст.964 ЦК України.

У відповідності до даних, розміщених в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходженням відповідача є: 91029, вул. 2-А Краснознаменна, буд. 20, м. Луганськ, Луганська область.

Господарським судом встановлено, що за інформацією Українського державного підприємства поштового звязку Укрпошта, наведений у листі від 16.03.2015 №511-30-100 та розміщеній на офіційному веб-сайті (http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/05B89C5B88C05079C2257D7E002C3293), пересилання пошти, зокрема, до/з м. Луганськ Луганської області тимчасово не здійснюється.

Враховуючи те, що відповідач знаходиться на території проведення антитерористичної операції (АТО), відповідно до приписів пп.4 п.6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 "Про Закон України "Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції", з метою належного повідомлення сторони про час і місце судових засідань судом розміщувалися на сторінці господарського суду Луганської області (у розділі "Новини та події суду") офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/) відповідні оголошення про часта місце судових засідань, про що свідчить роздруковані сторінки з мережі Інтернет.

Крім того, процесуальні документи направлялися судом на електронну адресу відповідача , зазначену в договорі, укладеному між сторонами.

Також з метою належного повідомлення відповідача суд намагався передати відповідні телефонограми за номерами телефонів відповідача, вказаними в договорі та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якості засобів звязку, однак, встановити зв'язок з абонентом не вдалося.

На вимогу суду позивачем також було направлено копію позову з додатковими документами на відому електронну адресу відповідача.

Однак, відповідач не скористався своїм правом, передбаченим ст.22 Господарського процесуального кодексу України, не забезпечив участі повноважного представника у судових засіданнях, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином; відзиву із викладенням власної правової позиції суду не надав; про причини своєї неявки суд не повідомив.

Під час розгляду спору судом було встановлено, що вантаж, який відповідачем був переданий позивачу на зберігання за вказаним договором №103/1 від 28.12.2011, був свого часу постановою СВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області від 28.09.2010 визнаний речовим доказом по кримінальній справі №01/10/9094 та переданий на відповідальне зберігання ТОВ Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс (відповідачу).

В матеріалах справи наявне листування позивача, який з метою зясування обставин вирішення подальшої долі речових доказів в кримінальній справі №01/10/9094, яка була порушена 30.08.2010 прокурором м.Луганська, звертався із відповідними запитами до Головного управління Національної поліції в Луганській області та Сватівського районного суду Луганської області (за яким тимчасово, у звязку із проведенням антитерористичної операції, була визначена територіальна підсудність справ Ленінського районного суду м.Луганська).

Так, згідно наданої позивачу відповіді Головним управлінням Національної поліції в Луганській області від 11.01.2016, в провадженні СВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області знаходилася кримінальна справа №01/10/9094, яка була порушена 30.08.2010 прокурором м.Луганська за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України. Згідно даних кримінальної статистики 28.11.2010 складено обвинувальний висновок відносно директора ТОВ ЛТД Капітал ОСОБА_1, та кримінальна справа спрямована до Ленінського районного суду м.Луганська. Оскільки кримінальна справа була спрямована до суду (у редакції КПК 1960 року) питання щодо подальшої долі речових доказів вирішувалося суддею.

На теперішній час, у звязку із проведенням антитерористичної операції на Сході країни, в СУ ГУНП в Луганській області не має інформації про прийняте судом рішення у кримінальній справі №01/10/9094 та вирішення подальшої долі речових доказів.

Згідно розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №2710/38-14 від 02.09.2014 Про визначення територіальної підсудності справ, а також ч.1 ст.1 Закону України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у звязку з проведенням антитерористичної операції, на підставі подань Державної судової адміністрації України визначено територіальна підсудність справ Ленінського районного суду м.Луганська за Сватівським районним судом Луганської області.

Згідно відповіді наданої позивачу Сватівським районним судом Луганської області в листі від 26.02.2016, останній не має доступу до програми документообігу загальних судів м. Луганська, не має інформації щодо розгляду справ, щодо зберігання речових доказів по кримінальним справам, які розглядалися Ленінським районним судом м. Луганська.

В Державному реєстрі судових рішень також відсутні процесуальні документи про рух кримінальної справи саме за №01/10/9094.

Враховуючи вищевикладене, з метою повного та всебічного розгляду спору, зясування обставин вирішення судом долі речових доказів, переданих раніше відповідачу на зберігання, господарський суд ухвалою господарського суду Луганської області від 09.03.2017 зобовязав прокурора Луганської області невідкладно надати інформацію з приводу вказаного кримінального провадження, результатів розгляду вказаної кримінальної справи №01/10/9094 Ленінським районним судом м. Луганська та вирішення подальшої долі речових доказів (вугілля в кількості 208 000 кг).

Також від позивача на електронну адресу суду надішло належним чином оформлене, підписане електронним цифровим підписом, клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 (п'ятнадцять) днів, оригінал якого був направлений поштою на адресу суду, та яка в судовому засіданні представниками позивача було підтримано. Зазначене клопотання було задоволено судом, ухвалою суду від 09.03.2017 розгляд справи було продовжено на підставі ст.69 ГПК України, розгляд справи відкладено на 24.03.2017.

Ухвалою суду від 20.03.2017 відмовлено в задоволенні клопотання позивача про участь у судовому засіданні, яке відбудеться 24.03.2017 року о 14 год. 00 хв. в режимі відеоконференції.

В судове засідання 24.03.2017 повноважні представники сторін не прибули.

На виконання вимог ухвали суду Прокуратурою Луганської області листом від 20.03.2017 за вих№09/1-83вих-17 підтверджено, що 30.08.2010 прокурором м.Луганська порушено кримінальну справу №01/10/9094 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України. В подальшому справу з обвинувальним висновком відносно директора ТОВ ЛТД Капітал ОСОБА_1, передано до Ленінського районного суду м.Луганська для розгляду по суті.

Після початку судового розгляду м.Луганськ опинилося в зоні проведення бойових дій, у звязку з чим матеріали залишилися на території тимчасово не підконтрольній українській владі.

Згідно розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №2710/38-14 від 02.09.2014 Про визначення територіальної підсудності справ визначено територіальна підсудність справ Ленінського районного суду м.Луганська за Сватівським районним судом Луганської.

Разом з цим, на теперішній час матеріали вказаної кримінальної справи згідно відповіді районного та апеляційного судів до вказаного суду не передані, що унеможливлює встановлення відомостей про хід судового розгляду, у тому числі з питань щодо вирішення долі речових доказів, та ухвалення остаточного рішення у вказаній справі.

З огляду на неявку представника відповідача в судові засідання, не надання відзиву, господарський суд враховує, що за змістом п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011, у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У відповідності до положень ст.75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи на подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Оскільки відповідачем не надано суду відзиву із викладенням власної правової позиції, розгляд справи здійснюється на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами.

За висновком суду, неприбуття представників сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, враховуючи належне їх повідомлення. Суд також враховує, що від сторін обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду спору не надходило, а ухвалою суду явка представників сторін не визнавалася обовязковою.

У судовому засіданні 24.03.2017 оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

Постановою СВ ЛМУ ГУМВС України в Луганській області від 28.09.2010 три вагони вугілля в кількості 208 000 кг були визнані речовим доказом по кримінальній справі №01/10/9094 та передані на відповідальне зберігання ТОВ Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс (відповідачу) (а.с.217).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі акту приймання-передачі майна на відповідальне зберігання слідчим слідчого відділу Луганського міського управління УМВД України в Луганській області 28.09.2010 на відповідальне зберігання передано ТОВ Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс вугілля, вилучене з порта м. Ізмаїл, яке 28.09.2010 визнано по кримінальній справі речовим доказом. Вугілля вирішено зберігати за адресою м. Ізмаїл, вул. Портова,7 (а.с.16).

В подальшому, 28.12.2011 між Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт (далі позивач/порт) та Товариством з обмеженою відповідальністю Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс (далі відповідач/клієнт) укладено договір зберігання вантажу №103/1 (далі договір, а.с.10-14).

Згідно предмету договору порт забезпечує зберігання на складських площах порту вантаж клієнта, який передано клієнту на відповідальне зберігання слідчим слідчого відділу Луганського Міського Управління МВС України Луганської області на основі акту приймання-передачі від 28.09.2010 в номенклатурі і обємах, вказаних в додатку 1 до договору, а клієнт оплачує порту зберігання, роботи(послуги), на умовах і в строки встановлені в цьому договорі.(п.1.1 Договору).

До зобовязань порту належить оформлювати і виставляти рахунок клієнту за зберігання вантажу на складських площах порту за діючими в порту ставками (п.2.2 Договору).

Положеннями п.3.1. договору обумовлено обовязок клієнта здійснювати своєчасну оплату порту на умовах передбачених цим договором, а також відшкодувати порту оплату за зберігання вантажу в період з 28.09.2010 (з моменту передачі СВЛМУГУМВС України Луганської області актом приймання-передачі на зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс) в межах даного договору по діючим в порті ставкам.

Відповідно до п.4.1 договору оплата виставлених рахунків порту за зберігання і інші додаткові роботи (послуги) здійснюється клієнтом по ставках цього договору, з наданням підтверджуючих документів. Оплата проводиться шляхом здійснення банківського переводу грошових коштів клієнту на поточний рахунок порту протягом пяти банківських днів від дати виставлення рахунку і одночасно направляється в порт(по факсу) копія банківського платіжного документу з зазначенням в ньому найменування фірми, найменування і кількості вантажу.

Оплата за зберігання вантажу здійснюється клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку, щомісячно протягом всього строку зберігання. На момент вивозу останньої партії вантажу клієнт здійснює остаточний розрахунок за зберігання вантажу згідно виставлених портом рахунків, по ставкам цього договору (п. 4.4. договору).

В п.8.1. договору сторони погодили, що цей договір вступає в силу з моменту підписання і діє до 31.12.2012. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.

В додатку №1 до договору від 28.12.2011 №103/1 на зберігання вантажу сторони погодили, що клієнт в установлені діючим договором строки оплачує порту зберігання вантажу на відкритих складах порту, на дату надання послуг, за кожну відвантажену метричну тонну, по наступній ставці 0,21 грн т/доба. Зазначена ставка приведена без врахування ПДВ, який стягується згідно з діючим законодавством (а.с.15).

На виконання умов договору поклажодавець/відповідач передав, а зберігач/позивач прийняв на зберігання майно вугілля в кількості 208 000 кг., яке було передано останньому як речовий доказ на відповідальне зберігання слідчим відділом Луганського міського відділу управління МВС України Луганської області. Даний факт підтверджується актом приймання-передачі від 28.09.2010 року та п.8.2. договору (а.с.16).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду Луганської області від 31.07.2012 у справі №18/5014/1206/2012 було присуджено до стягнення з відповідача заборгованість за надані послуги зберігання за вказаним договором з вересня 2010 року по грудень 2011 року в сумі 24111 грн 36 коп., пеню в сумі 815 грн 49 коп., штраф в сумі 1687 грн 80 коп., втрати від інфляції в сумі 169 грн 16 коп., 3% річних 172 грн 52 коп. (а.с.31-36)

Також рішенням господарського суду Харківської області від 26.03.2015 у справі №922/201/15 присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги зберігання за період з серпня 2013 року по жовтень 2014 року в сумі 36691 грн 24 коп., пеню в сумі 1510 грн 70 коп., штраф в сумі 2568 грн 38 коп., втрати від інфляції в сумі 7347 грн 95 коп., 3% річних 974 грн 10 коп. (а.с.46-49).

Предметом розгляду у даній справі є заявлена позивачем - Державним підприємством Ізмаїльський морський торговельний порт, як зберігачем, до стягнення з відповідача - ТОВ Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс (поклажодавця, який передав на зберігання позивачу вантаж та його не забрав) заборгованість за надані послуги зберігання вантажу протягом листопада 2014 року грудня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що в період з листопада 2014 року по грудень 2015 року позивач виставив відповідачу рахунки за надані послуги зберігання на загальну суму 26884 грн 44 коп., до яких було додано зведені відомості щодо розрахунків вартості послуги (а.с. 17-27; 19-39).

В порушення умов договору та ст.964 ЦК України відповідач не виконав свої зобовязання в частині проведення своєчасного та повного розрахунку за отримані послуги, у звязку з чим у останнього утворилась заборгованість у сумі 26884 грн 44 коп., що і стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів із відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам сторін, суд зазначає наступне.

Фактичні обставини справи свідчать про те, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору на зберігання вантажу №103/1 від 28.12.2011, який за своєю правовою природою є договором зберігання.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК україни) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до статті 179 ГК України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1. ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання (ч. 1 ст. 938 ЦК України).

Судом враховано, що в п.8.1. договору сторони погодили, що договір діє до 31.12.2012. Однак, закінчення строку дії договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, які мали місце під час дії цього договору.

Крім того, в п.4.4. договору сторонами було встановлено, що оплата за зберігання вантажу здійснюється клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку, щомісячно протягом всього строку зберігання. На момент вивозу останньої партії вантажу клієнт здійснює остаточний розрахунок за зберігання вантажу згідно виставлених портом рахунків, по ставкам цього договору.

Зазначене також відповідає положенням ст. 946 ЦК України, згідно якої плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Під час розгляду спору судом встановлено, що відповідач порушив взяті на себе договірні зобовязання, зокрема, не забрав зі зберігання вантаж після закінчення строку дії договору №103/1 від 28.12.2011. Натомість позивачем були надані протягом листопада 2014 року грудня 2015 року послуги зі зберігання вантажу на загальну суму 26884 грн 44 коп.

Зазначене підтверджується наявними в матеріалах справи копіями рахунків за надані послуги зберігання, копіями зведених відомостей щодо розрахунків вартості послуги, які виставлялися відповідачу згідно п.4.4. договору щомісячно, в останній день поточного мясяця (а.с. 17-27; 19-39).

Матеріали справи свідчать про те, що спірні рахунки за надані послуги зі зберігання вантажу направлялись позивачем на поштову адресу відповідача за місцезнаходженням до м. Луганськ, однак, враховуючи тимчасове призупинення поштового сполучення через проведення антитерористичної операції, поштові відправлення були повернуті з відміткою -тимчасово не обслуговується; також рахунки направлялись позивачем на відому електронну пошту відповідача (а.с.139-150).

В матеріалах справи відсутні докази забрання відповідачем переданого на зберігання вантажу після закінчення строку дії договору, або докази проведення відповідачем розрахунку із позивачем за надані послуги зі зберігання протягом листопада 2014 року грудня 2015 року.

Суд, перевіривши правильність розрахунку позивачем вартості наданих послуг зі зберігання вантажу, враховуючи положення п.3.1., п.4.1. договору, дані, встановлені сторонами в додатку №1 до договору щодо вартості зберігання вантажу, а також накази позивача «Про введення в дію місцевих тарифів на роботи (послуги) на 2014 рік, на 2015 рік» №905 від 28.11.2013, № 886 від 05.11.2014, дійшов висновку про правильність наданого розрахунку суми основного боргу (а.с.175-184).

З урахуванням викладеного, заявлена вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 26884 грн 44 коп. за надані послуги зі зберігання протягом листопада 2014 року грудня 2015 року є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню повністю.

Як вбачається, позивачем також нараховані до стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3% річних в сумі 1075 грн 59 коп. та інфляційні втрати в сумі 6058 грн 04 коп. у звязку із допущеним відповідачем простроченням виконання грошового зобовязання (а.с.77-84).

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання. Так, за цією нормою Цивільного кодексу України боржник, що прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.4.1 договору оплата виставлених рахунків порту за зберігання і інші додаткові роботи (послуги) здійснюється клієнтом по ставках цього договору, з додатком підтверджуючих документів. Оплата проводиться шляхом здійснення банківського перекладу грошових коштів клієнту на поточний рахунок порту протягом пяти банківських днів від дати виставлення рахунку і одночасно направляється в порт (по факсу) копія банківського платіжного документу з зазначенням в ньому найменування фірми, найменування і кількості вантажу.

Оплата за зберігання вантажу здійснюється клієнтом протягом 5 банківських днів з моменту виставлення рахунку, щомісячно протягом всього строку зберігання. На момент вивозу останньої партії вантажу клієнт здійснює остаточний розрахунок за зберігання вантажу згідно виставлених портом рахунків, по ставкам цього договору (п. 4.4. договору).

Враховуючи погоджений сторонами порядок та строки проведення розрахунку, позивач заявив до стягнення з відповідача нараховані 3% річних окремо по кожному рахунку за загальний період з 06.12.2014 по 16.12.2016 на загальну суму 1075 грн 59 коп.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд відмічає про наявність в ньому арифметичних помилок, зокрема, неправильне врахування кількості днів в 2016 році (365, замість 366), по окремим рахункам помикове визначення дати, з якої виникає прострочення, оскільки оплата повинна проводитися протягом 5 саме банківських днів (не врахування вихідних/святкових).

За таких обставин, господарський суд вважає за необхідне навести правильний розрахунок 3% річних зроблений за допомогою програми Законодавство:

№ і дата рахункуСума заборгованості в грн.Період нарахуваня 3% річних Кількість днів простроченяСума 3% річних, грн
3332/11 від 30.11.20141572,4806.12.2014- 16.12.201674295,78
388/11 від 31.01.20153249,7907.02.2015- 16.12.,11
913/11 від 28.02.20152203,9707.03.2015- 16.12.,75
1648/11 від 30.04.20153958,6613.05.2015- 16.12.,70
1969/11 від 31.05.20152011,7809.06.2015- 16.12.201655791,94
2539/11 від 31.07.20153958,6608.08.2015- 16.12.,40
2816/11 від 31.08.20152011,7808.09.2015- 16.12.201646676,90
3101/11 від 30.09.20151946,8808.10.2015- 16.12.201643669,61
3458/11 від 31.10.20152011,7807.11.2015- 16.12.201640666,97
3854/11 від 30.11.20151946,8808.12.2015- 16.12.201637559,85
4227/11 від 31.12.20152011,7812.01.2016- 13.01.2016 34056,07
Всього : 1167,08
Однак, суд зауважує про те, що перевіривши наведений позивачем детальний розрахунок, останнім було допущено також арифметичну помилку при складанні нарахованих 3% річних окремо по кожному рахунку. Так, за розрахунком позивача загальна сума 3% річних, розрахованих по кожному рахунку складає 1171 грн 49 коп., тоді як в позові та прохальній частині письмових пояснень позивач просить стягнути 3% річних в загальній сумі 1075 грн 59 коп.

За таких обставин, з огляду на те, що за правильним розрахунком суду загальна сума 3% річних складає 1167 грн 08 коп., тобто є в більшому розмірі, ніж заявлено позивачем в позові (1075 грн 59 коп.), суд, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, дотримуючись принципу диспозитивності, вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про стягнення 3% річних з відповідача саме в сумі 1075 грн 59 коп.

З приводу заявлених позивачем інфляційних втрат в сумі 6058 грн 04 коп. (а.с.81-84), суд зазначає наступне.

За приписами п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013, індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Тобто, з огляду на вищенаведене, базою для нарахування інфляційної складової боргу є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).

Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Держкомстату від 23.12.2011 № 386, інфляція це зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

Як зазначено у Методологічних положеннях щодо організації статистичного спостереження за змінами цін (тарифів) на споживчі товари (послуги) і розрахунків індексів споживчих цін, затверджених Наказом Держстату України 01.07.2013 № 190 (зі змінами, затвердженими наказами Держстату від 28.11.2014 № 371 та від 05.11.2015 № 315) (далі Методологічні положення), індекс споживчих цін є показником, який характеризує рівень інфляції.

Згідно з абз.2 частини 1 статті 1 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

З наведеного можна зробити висновок, що індекс споживчих цін та індекс інфляції це тотожні поняття.

Відповідно до розділу 7 Методологічних положень, розрахунки індексу споживчих цін проводяться з місячною періодичністю.

Згідно зі статтею 3 Закону України Про індексацію грошових доходів населення, індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

З вищезазначеного вбачається, що законодавчо так само визначено звітним періодом встановлення індексу інфляції місяць.

За таких обставин, господарський суд вважає за необхідне навести правильний розрахунок інфляційних втрат, зроблений за допомогою програми Законодавство, оскільки в розрахунку позивача містяться помилки. Зокрема, позивачем не правильно визначено період нарахування інфляційних втрат, позивачем помилково застосовано індекси інфляції початкових місяців, в яких сума боргу не існувала повний місяць.

Сума боргу, грн.Період нарахування Індекс інфляції за весь період простроченняІнфляційні втрати, грн.
1572,48січень 2015-жовтень 2016156,770892,70
3249,79березень 2015- жовтень 2016144,4031443,01
2203,97квітень 2015-жовтень 2016130,327668,42
3958,66червень 2015-жовтень2016111,861469,56
2011,78липень 2015-жовтень 2016111,416229,67
3958,66 вересень 2015-жовтень 2016113,449494,83 (позивача) 532,40 (суда)
2011,78 жовтень 2015-жовтень 2016110,898 219,25
1946,88 листопад 2015-жовтень2016112,359212,21 (позивача) 240,62 (суда)
2011,78грудень 2015-жовтень 2016110,155 204,31
1946,88січень 2016-жовтень 2016109,390 182,82
2011,78лютий 2016-жовтень 2016108,414 169,28
Всього:5186,06
З огляду на те, що за правильним розрахунком суду за рахунками липня та вересня 2015 року сума інфляційних втрат складає 532 грн 40 коп. та 240 грн 62 коп., тобто є в більшому розмірі, ніж заявлено позивачем в позові (494 грн 83 коп. та 212 грн 21 коп.), суд, не виходячи за межі заявлених позовних вимог, враховує саме заявлені до стягнення позивачем суми по даним рахункам.

Враховуючи вищевикладене, за висновком суду, з відповідача обґрунтовано підлягають стягненню інфляційні втрати, нараховані за зобовязаннями листопада 2014 року грудня 2015 року на загальну 5186 грн 06 коп.

За таких обставин, позов визнається обґрунтованим в частині стягнення з відповідача

33 146 грн 09 коп., з яких: 26 884 грн 44 коп. - сума основного боргу, 3% річних у сумі 1 075 грн 59 коп., втрати від інфляції в сумі 5 186 грн 06 коп. В іншій частині позову слід відмовити.

Судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 75, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт до Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс про стягнення 34018 грн 07 коп. задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Транспортна багатопрофільна компанія Транссервіс, 91015, Луганська область, м.Луганськ, вул.2-А Краснознаменна, буд.20, ідентифікаційний код 30694565, на користь Державного підприємства Ізмаїльський морський торговельний порт, 68600, м.Ізмаїл Одеської області, вул. Портова, буд.7, ідентифікаційний код 01125815, 33 146 грн 09 коп., з яких: 26 884 грн 44 коп. - сума основного боргу, 3% річних у сумі 1 075 грн 59 коп., втрати від інфляції в сумі 5 186 грн 06 коп.; а також витрати зі сплати судового збору в сумі 1 342 грн 68 коп.

Видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.03.2017

Суддя О.В. Драгнєвіч