ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2017 р. Справа №922/2876/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.,

при секретарі судового засідання Деппа-Крівіч А.О.,

за участю представників:

Прокуратури Харківської області - Полякової С.О., посвідчення №013758 від 06.12.2012р.,

позивача - Воронятнікова С.В., за довіреністю №07 від 04.01.2017р.,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - не з'явився;

відповідача - Назарова А.А., за довіреністю б/н від 01.12.2016р.; Діжа Є.В., за довіреністю б/н від 01.12.2016р.;

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду, апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області, м. Харків, (вх.№3036Х/1-41) на рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016 року по справі №922/2876/16,

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури №5, м. Харків,

в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України, м. Київ,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад", м. Харків,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний навчальний заклад "Харківське вище професійне училище №6", м. Харків,

про визнання недійсним договору та повернення майна, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року Керівник Харківської місцевої прокуратури №5 звернувся в інтересах держави в особі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" про визнання недійсним договору оренди №5974-Н від 05.10.2015р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Харківенергоприлад"; зобов`язання ТОВ "Харківенергоприлад" звільнити нежитлові приміщення та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області. Судові витрати прокурор просив суд покласти на відповідача.

Рішенням господарського суду Харківської області від 25.10.2016р. по справі №922/2876/16 (суддя Добреля Н.С.) у задоволені позову відмовлено.

Прокуратура Харківської області з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася та звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016р. та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому, апелянт просить суд судові витрати покласти на відповідача.

Зокрема, в обґрунтування своєї позиції по справі, прокурор зазначає, що суд першої інстанції всупереч положенням ст.ст.61, 63 Закону України "Про освіту", незважаючи на те, що орендована за спірним договором частина приміщення майстерні передана суб'єкту господарювання для здійснення діяльності, жодним чином не пов'язаної з навчально-виховним процесом, прийшов до помилкового висновку щодо законності укладеного договору оренди. Також, прокурор звертає увагу суду на те, що правова позиція прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди об'єкта освіти, за яким вказаний об'єкт використовується для діяльності, не пов'язаної з навчально-виховним процесом узгоджується із практикою Вищого господарського суду України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.11.2016р. з урахуванням ухвали від 22.11.2016р. про виправлення описки, апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.12.2016р.

01.12.2016 року від позивача - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№12140), в якому вказує, що підтримує позицію апелянта та вважає, що в прийнятому оскаржуваному рішенні невірно застосовано норми ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 63 Закону України "Про освіту".

Представник відповідача 19.12.2016р. надав через канцелярію суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№12851), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.12.2016р. з урахуванням ухвали від 17.01.2017р. про виправлення описки, розгляд справи було відкладено на 16.02.2017р.

Відповідач надав суду копію витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (вх.№743 від 24.01.2017р.), який долучено до матеріалів справи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державний навчальний заклад "Харківське вище професійне училище №6" надав відзив на апеляційну скаргу (вх.№1660 від 14.02.2017р.), в якому просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення; розглянути справу за відсутності представника Державного навчального закладу "Харківське вище професійне училище №6".

Зокрема, третя особа у справі зазначає, що надання відповідачу в оренду приміщень Харківського вищого професійного училища №6 не суперечить вимогам чинного законодавства України, оскільки орендовані приміщення технологічно не пов'язані з навчальним та науковим процесом, не використовуються в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, а оренда не погіршує соціально-побутові умови колективу Харківського вищого професійного училища №6. Грошові кошти, отримані внаслідок надання приміщень в оренду, спрямовуються на забезпечення потреб училища та є суттєвим внеском у його фінансування. Крім того, співробітництво, яке склалось між третьою особою та відповідачем у справі здійснюється на взаємовигідних та суспільно корисних умовах.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у зв'язку із відпустками судді Хачатрян В.С. та судді Ільїна О.В., сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Гетьман Р.А., суддя Россолов В.В., суддя Тихий П.В.

У зв'язку зі зміною складу колегії суддів у даній справі відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення", перебіг передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України строків вирішення спору розпочинається знову.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2017р., з огляду на зміну складу колегії суддів, з метою забезпечення повного, всебічного та об'єктивного розгляду апеляційної скарги, та дотримання принципів судочинства в господарському процесі розгляд справи відкладено на 22.03.2017р.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України відзиву на апеляційну скаргу не надала, в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не сповістила, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (ухвала про відкладення розгляду справи від 16.02.2017р. отримана третьою особою 20.02.2017р.)

Враховуючи належне повідомлення сторін про час та місце засідання суду, зважаючи на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, третьою особою на стороні відповідача надане клопотання про розгляд справи без участі його представників, а матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні.

В судовому засідання Харківського апеляційного господарського суду 22.03.2017р. прокурор підтримав вимоги своєї скарги, просив задовольнити її в повному обсязі. Представник позивача позицію прокурора підтримав в повному обсязі. Представники відповідача просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм чинного законодавства, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" (відповідач) укладено договір оренди №5974 - Н від 05.10.2015р.

Відповідно до п. 1.1. договору оренди №5974-Н від 05.10.2015р. орендарю передане в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення - кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. "Ц/2-4"), загальною площею 205,1 кв. м, розміщені за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі ДНЗ "Харківське вище професійне училище №6" вартістю, згідно з незалежною оцінкою, станом на 10.06.2015 - 323000,00 грн.

Згідно п.1.2. майно передане в оренду з метою виробництва електротехнічного обладнання.

Актом приймання-передачі орендованого майна від 05.10.2015р., який є додатком №1 до договору оренди №5974-Н від 05.10.2015р. Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області вищезазначене майно передано в строкове платне користування ТОВ "Харківенергоприлад".

Пунктом 10.1. договору встановлено, що цей договір укладено строком на 1 рік, що діє з 05.10.2015р. до 05.10.2016р.

Згідно зі статтею 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У зв'язку з тим, що в матеріалах справи відсутні докази того, що від однієї із сторін було надано заперечення проти продовження договору у визначені терміни, колегія суддів дійшла висновку, що договір є пролонгованим на той самий термін.

Предметом даного судового розгляду є вимоги про визнання недійсним договору оренди №5974-Н від 05.10.2015р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ТОВ "Харківенергоприлад"; зобов`язання ТОВ "Харківенергоприлад" звільнити нежитлові приміщення та повернути їх Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області

Зокрема, в обґрунтування вимог позовної заяви прокурор посилається на те, що спірний договір оренди підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що передача в оренду приміщень ДНЗ "Харківське вище професійне училище №6", який є об'єктом державної власності та фінансується з державного бюджету для здійснення діяльності, не пов'язаної з навчально- виховним процесом, суперечить вимогам чинного законодавства.

Господарський суд Харківської області, приймаючи оскаржуване рішення дійшов висновку про відмову в задоволенні позову щодо визнання недійсним договору №5974-Н від 05.10.2015р., укладеного між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад", оскільки прокурором належними доказами не доведено, що спірні орендовані приміщення належать до об`єктів освіти і науки, що фінансуються з державного бюджету, технологічно пов`язані з навчальним та науковим процесом та визнання недійсним даного договору негативно відзначиться на матеріальному забезпеченні ДНЗ "Харківське вище професійне училище №6" та призведе до втрати Державним бюджетом України частини доходу у розмірі 70% від орендної плати за договором.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, колегія суддів зазначає, що згідно з статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

За положеннями частини 1 статті 759, частини 3 статті 760 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Зважаючи на те, що предметом договору оренди №5974-Н від 05.10.2015р. є нежитлові приміщення будівлі, які перебувають на балансі ДНЗ "Харківське вище професійне училище №6", які є державним індивідуально визначеним майном, спірні правовідносини регулюються відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (надалі - Закон).

Пунктом 2.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" передбачено, що вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

Пунктом 4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, повноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника. Протягом 10 робочих днів після розміщення оголошення орендодавець приймає заяви про оренду відповідного майна. Протягом трьох робочих днів після закінчення строку приймання заяв орендодавець своїм наказом ухвалює рішення за результатами вивчення попиту на об'єкт оренди. У разі якщо подано лише одну заяву, конкурс на право оренди не проводиться і договір оренди укладається із заявником. У разі надходження двох і більше заяв орендодавець оголошує конкурс на право оренди.

Як вбачається, в матеріалах справи містяться докази розміщення оголошення орендодавцем щодо передачі майна в оренду.

Крім того, Міністерством освіти і науки України була надана регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області довідка, в якій надано згоду на проведення конкурсу на право оренди спірного приміщення в разі надходження двох або більше заяв та вказано про те, що метою розміщення є виробництво електротехнічного обладнання.

Як вбачається з п. 1.2 договору, майно передається в оренду з метою виробництва електротехнічного обладнання.

Отже, в даному випадку, при передачі спірних приміщень в оренду відповідачу, "Харківське вище професійне училище №6" було повідомлено Міністерство освіти і науки України про мету з якою передаються вказані приміщення та отримано дозвіл на їх передачу.

В матеріалах справи наявний лист Міністерства освіти і науки України, в якому зазначено про надання дозволу на передачу в оренду відповідачу спірного приміщення.

Крім того, як було встановлено судом першої інстанції, заява про намір укласти договір оренди спірного приміщення надійшла лише від відповідача, у зв`язку з чим, у відповідності до вимог чинного законодавства конкурс на право оренди не проводився.

За умовами абзацу першого частини другої статті 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Статтею 5 статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", яка кореспондується з пунктом 1 частини 1 статті 287 Господарського кодексу України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Відповідно до статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Предметом оренди за вказаним договором є нежитлові приміщення, що відповідає об`єктам оренди, визначеним частиною 1 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Частиною 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом "б" частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, об`єкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься об`єкти освіти, крім навчальних закладів, майно яких вноситься до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

При цьому, відповідно до абз. 20 частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Як вірно встановленого судом першої інстанції, з аналізу вищенаведеної норми вбачається, що законом надано право на передачу в оренду окреме індивідуально визначене майно з дозволу уповноваженого управляти цим майном, якщо його оренда не порушить цілісності майнового комплексу. Як вбачається спірне майно не задіяне у процесі основного виробництва та Міністерством освіти і науки України, як органу якому державою надано право на управління спірним майном, досліджено з якою метою передаються приміщення та надано дозвіл на укладення спірного договору оренди.

Відповідно до частини 2 статті 18 Закону України "Про освіту" навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності, мають статус державного навчального закладу.

За вимогами частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" (в редакції на момент укладення спірного договору оренди 05.10.2015р.), об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Відповідно Положення "Про організацію роботи з охорони праці учасників навчально-виховного процесу в установах і закладах освіти", затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 01.08.2001р. №563, навчально-виховним процесом є система організації навчально-виховної, навчально-виробничої діяльності, визначеної навчальними, науковими, виховними планами (уроки, лекції, лабораторні заняття, час відпочинку між заняттями, навчальна практика, заняття з трудового, професійного навчання і професійної орієнтації, виробнича практика, робота у трудових об'єднаннях, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, походи, екскурсії, спортивні змагання, перевезення чи переходи до місця проведення заходів тощо).

Варто зазначити, що з приписів частини 5 статті 63 Закону України "Про освіту" дійсно вбачається, що законодавець, унормовуючи правові засади користування та статус майна об'єктів освіти і науки, передбачив можливість їх використання виключно за їх цільовим призначенням, тим самим визначивши, що в будь-якому випадку мета використання як самого об'єкту освіти і науки, так і його підрозділу повинна узгоджуватись з метою їх створення, тобто мати тісну пов'язаність з навчально-виховним процесом.

З точки зору мети прийняття Закону України "Про освіту" доцільність відповідного застереження в Законі не зводиться суто до закріплення на законодавчому рівні обмеження використання державного майна, а полягає у закріпленні вільного доступу будь-якої особи у здобутті освіти не тільки належної якості, а і у створених для цього державою належних умовах.

Отже, фактично передбачено, що навчально-виховний процес повинен будуватись за таким принципом, при якому кожне приміщення побудоване державою в навчальних цілях повинно бути використано об'єктом освіти або сприяти останньому у освітній діяльності за своїм цільовим призначенням задля формування як гідних умов отримання особою освітніх послуг, так і створенні умов для повної реалізації її здібностей, таланту, всебічного розвитку (стаття 6 Закону України "Про освіту" ).

Таким чином, обмеження встановлені частиною 5 статті 63 Закону України "Про освіту" відносяться не до всього майна, яке знаходиться на балансі об'єктів освіти, а виключно до тієї його частини, яка може бути використана за цільовим призначенням його створення.

Колегія суддів зазначає, що предметом оспорюваного договору оренди є окреме індивідуально визначене майно: нежитлові приміщення - кімнати №№ 55, 56, 57, 58, 64, 65 на першому поверсі 4-поверхової будівлі учбово-виробничих майстерень (інв. № 10310017, літ. "Ц/2-4"), загальною площею 205,1 кв. м, розміщені за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126, що знаходяться на балансі ДНЗ "Харківське вище професійне училище №6"

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на час передачі в оренду спірного нежитлового приміщення - воно було вільне, в учбовому процесі не використовувалось.

В матеріалах справи наявний лист директора Державного навчального закладу "Харківське вище професійне училище №6", в якому повідомлено, що до укладання договору оренди №5974Н від 05.10.2015р. зазначене приміщення в освітніх цілях не використовувалось; орендар своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату за використання приміщення загальною площею 205,10 кв. м. з адресою: вул. Плеханівська, 126, заборгованості немає; кошти орендної плати використовуються на утримання та ремонт училища для поліпшення умов перебування та навчання учнів навчального закладу.

Також, в судовому засіданні сторонами не заперечувався факт невикористання вказаного приміщення в учбовому процесі. Позивачем, в порушення статті 33 Господарського процесуального кодексу України не надано доказів того, що приміщення, яке орендується відповідачем згідно з умовами спірного договору оренди, використовувалося або може використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, як закладу освіти. Прокурор в судовому засіданні цих обставин не спростував.

Отже суду не доведено, що спірне орендоване приміщення навчального закладу, необхідне для використання у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничній, науковій діяльності, а використання цього приміщення орендарем погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються та працюють у відповідному навчальному закладі, а також ускладнює чи робить неможливим надання освітніх послуг.

Частиною 1 статті 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту" унормовано, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, абзацом 5 частини 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Відповідно до пункту 2 розділу 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної та комунальної форми власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010р. №796 (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) (надалі - Постанова) до інших послуг, які можуть надаватися такими закладами, відноситься надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

У відповідності до змісту пункту 2 розділу 8 вказаним Переліком була надана можливість державним навчальним закладам здавання в оренду будівель, споруд, обладнання, не пов'язаних з навчально-виховною, навчально-виробничою, науковою діяльністю, яке не погіршує соціально-побутові умови працівників закладів і установ освіти, студентської та учнівської молоді.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, до переліку платних послуг, які могли надаватися державними навчальними закладами входила можливість здавання в оренду нерухомого майна.

Таким чином, законодавством передбачена можливість отримання навчальними закладами доходів від передання в оренду тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Прокурором не надано до суду доказів того, що спірні приміщення використовуються у освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій діяльності, а також те, що передача в оренду спірного приміщення погіршує соціально-побутові умови осіб, які навчаються або працюють у закладі відповідача.

Так само, позивачем не заперечуються факт належного виконання відповідачем умов спірного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач своєчасно та в повному обсязі сплачує орендну плату за договором, кошти орендної плати використовуються на утримання та ремонт Харківського вищого професійного училища №6, для поліпшення умов перебування та навчання учнів навчального закладу. Крім того, згідно умов Договору значна частина коштів орендної плати у розмірі 70% щомісячно спрямовується до Державного бюджету України.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що визнання недійним спірного договору оренди позбавить Харківське вище професійне училище №6 додаткового джерела фінансування від надання в оренду приміщень, незадіяних в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій діяльності, технологічно непов'язаних з навчальним та науковим процесом, що негативно відзначиться на навчальному процесі та матеріальному забезпеченні учнів і педагогічних працівників навчального закладу.

Відповідно до положень статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як визначено у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Колегія суддів зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди №5974Н від 05.10.2015р. як то: укладення вказаного договору має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі; майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); платні послуги навчального закладу у даній спірній ситуації надаються замість або в межах освітньої діяльності, що має наслідком спричинення перешкод або унеможливлення надання освітніх послуг чи зменшення обсягу цих послуг внаслідок укладання договору (та яким саме способом), що свідчить про необґрунтованість заявлених прокурором вимог.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням положень частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статті 61 Закону України "Про освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, а також, зважаючи на відсутність порушення укладенням оспорюваного договору навчального процесу, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору оренди №5974Н від 05.10.2015р.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що крім орендних відносин, між Харківським вищим професійним училищем №6 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" 05.01.2016р. було укладено Угоду про співробітництво, предметом якої є проведення оглядових екскурсій на виробництво для учнів, залучення молоді до новітніх досліджень та розробок у сфері електротехнічного обладнання, потенційна можливість випускників, які мають високі показники успішності, проходити стажування або бути працевлаштованим на підприємстві відповідача після завершення навчання. Співробітництво в рамках даної Угоди здійснюється на безоплатній основі, враховуючи взаємовигідний характер для обох сторін та загальну корить від такого співробітництва для суспільства (п.1.1., п. 1.2.2 Угоди)

Основною метою співробітництва для Сторін є пропаганда наукового прогресу та досягнень вітчизняного виробництва, поширення новітніх технологій, взаємодопомога, обмін інформацією, досвідом, отримання учнями практичних навиків у професії та ознайомлення їх з останніми досягненнями науки і техніки, підвищення престижності робітничих професій, з огляду на зниження попиту серед молоді на робітничі, інженерні спеціальності та враховуючи матеріальну базу та технічні можливості відповідача.

Таким чином, співробітництво між Харківським вищим професійним училищем №6 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківенергоприлад" здійснюється на взаємовигідних засадах та з суспільно корисною метою.

Щодо посилань прокурора на судову практику з аналогічних спорів, колегія суддів зазначає, що при розгляді справ та прийнятті судових рішень, суд, перш за все, керується приписами чинного законодавства, а не судовою практикою. При цьому, вирішення спору залежить від конкретних обставин справи, які суд оцінює самостійно у відповідності до норм статті 43 Господарського процесуального кодексу України. Також, колегія суддів звертає увагу на практику Вищого господарського суду України, сформовану ним, зокрема, в постанові від 09.02.2017р. у справі №911/1633/16, висновки в якій узгоджуються із позицією, висловленій в даній постанові.

Дослідивши всі належні докази, які мають відношення до даного спору, з урахуванням приписів ст.ст.4-3, 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що місцевим господарським судом законно та обґрунтовано прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, враховуючи, що доводи, викладені в апеляційний скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення місцевий господарський суд забезпечив дотримання вимог чинного законодавства щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження усіх фактичних обставин справи та дав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, через що рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016 року по справі №922/2876/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, керуючись ст.ст.49, 99 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст.49, 91, 99, 101, 102, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Прокуратури Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 25.10.2016 року по справі №922/2876/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 27 березня 2017 року.

Головуючий суддя Р.А. Гетьман

Суддя В.В. Россолов

Суддя П.В. Тихий