ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2017 р. Справа № 922/4236/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пелипенко Н.М., суддя Гетьман Р.А. , суддя Тихий П.В.,

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 1 від 06.03.2017 (після перерви не з'явився); ОСОБА_2, дов. № 3 від 06.03.2017;

відповідача - ОСОБА_3, дов. б/н від 15.03.2017; ОСОБА_4, дов. б/н від 04.11.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 519/1-28) на рішення господарського суду Харківської області від 26.01.2017 у справі № 922/4236/16

за позовом Приватного підприємства "Ельтан", м. Харків,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин", с. В. Проходи Дергачівського р-ну Харківської області,

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Приватне підприємство "Ельтан" звернувся до господарського суду Харківської області із позовною заявою до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Млин", з позовом та з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 13.01.2017, яку було прийнято господарським судом першої інстанції до провадження, просив суд визнати недійсним у певній частині договір №1 оренди майнового комплексу ТОВ "Млин" від 03.01.2016, укладеного між позивачем та відповідачем, а саме пункт 8.3. договору №1 від 03.01.2016 в якому зазначається, що договір може бути розірвано достроково: - за вимогою орендодавця, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору, з моменту укладення договору оренди №1 від 03.01.2016 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26 січня 2017 року (суддя Светлічний Ю.В.) позов задоволено.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення господарського суду Харківської області від 26 січня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що згідно з пункт 8.2. договору №1 від 03.01.2016, договір можу бути розірвано достроково на вимогу орендодавця, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору, відповідає встановленим статтями 627 Цивільного кодексу України свободи договору та частині 3 статті 6 Цивільного кодексу України, в якій зазначено про те, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд .

Також вказує на те, що відповідно до частини 3 статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу. Разом з цим, як зазначає відповідач, встановлене нормами статті 188 Господарського кодексу України, статей 525 та статтею 651 Цивільного кодексу України недопустимість односторонньої відмови від договору не носить імперативного характеру, а є диспозитивною нормою, що дає можливість сторонам в договорі встановити інші умови розірвання договору.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2017 апеляційну скаргу відповідача було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 21.03.2017 .В судовому засіданні 21.03.2017 оголошено перерву до 24.03.2017.

Представники відповідача в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу (вх.№3007 від 20.03.2017) та його представники у судовому засіданні проти її доводів заперечували, вважають оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Свої заперечення обґрунтовують тим, що згідно зі статтею 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Також за статтею 9 Цивільного кодексу України встановлено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання, при цьому саме з положень статті 291 Господарського кодексу України вбачається, що одностороння відмова від договору оренди, який укладений у сфері господарювання, не допускається і зазначена норма є імперативною.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі, відзиві на апеляційну скаргу, доводи відповідача та позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали та було вірно встановлено господарським судом першої інстанції, 03.01.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Млин, орендодавецем, та Приватним підприємством "Ельтан", орендарем, було укладено договір № 1 оренди майнового комплексу (далі договір оренди), відповідно до умов пункту 1.1 якого предметом договору є передача в оренду Орендарю цілісного майнового млинового комплексу, розміщеного за адресою: Харківська область, Дергачівський район, село Великі Проходи, вулиця Шевченка, 1.

Згідно з пунктом 4.3 договору передача цілісного майнового комплексу орендарю та повернення цілісного майнового комплексу орендарю оформлюється двостороннім ОСОБА_4 приймання-передачі, який є невідємною частиною договору, підписується сторонами у тому ж складі, що і даний договір.

З матеріалів справи вбачається, що 03 січня 2016 року на виконання п. 4.3 договору позивач надав відповідачу млиновий комплекс за актом приймання-передачі, який підписаний уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками підприємств.

Крім того, у пункті 8.2 договору оренди було встановлено, що договір оренди може бути розірваний достроково в таких випадках:

- за згодою сторін;

- при несплаті рахунків орендаря понад 15 днів (тобто до 15 числа наступного місяця);

- при порушенні умов даного договору;

- на вимогу орендодавця, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору;

- на вимогу орендаря, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач в обгрунтування позову посилається на те, що частина 2 пункту 8.2 договору оренди, в якій зазначено, що договір може бути розірваний на вимогу орендодавця, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору, суперечить матеріальному праву, зокрема частині 2 статті 651 та статті 783 Цивільного кодексу України і утворює умови для зловживання наймодавцем своїми правами, що порушує інтереси держави і суспільства і відповідно до частини 2 статті 207 Цивільного кодексу України є підставою для визнання цієї частини договору недійсною.

Місцевий господарський суд, задовольняючи позов, виходив з того, що між сторонами 03.01.2016 року укладено господарський договір оренди майнового комплексу ТОВ «Млин», в п.8.2 цього договору оренди зазначено, що "Договір може бути розірваний за вимогою орендодавця, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору", тобто допускає односторонню відмову від зобов'язання , що не відповідає ст. 291 ГК України і є підставою відповідно до ч.2 ст.207 ГК України для визнання недійсним у певній частині договору оренди майнового комплексу від 03 січня 2016 року.

Таким чином, за висновком місцевого господарського суду, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову, зважаючи на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вже зазначалося, у пункті 8.2 договору оренди встановлено, що він може бути розірваний, зокрема, на вимогу орендодавця, з повідомленням за 30 днів до дати розірвання договору.

Відповідно до частини статті 291 Господарського кодексу України одностороння відмова від договору оренди не допускається. При цьому слід зазначити, що вказана норма носить імперативний характер, так як не містить застережень про можливість встановлення інших положень в договорі або законі.

Таким чином, встановлення в договорі умови, яка передбачає односторонню відмову, суперечить частині статті 291 Господарського кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України, яка регулює співвідношення договору і закону, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, умова пункту 8.2. договору оренди в частині, яка передбачає односторонню відмову від договору суперечить положенням Закону, а саме: імперативній нормі частини 1 статті 291 Господарського кодексу України та частині 3 статті 6 Цивільного кодексу України, яка забороняє відступлення у договорі від положень імперативних норм.

Відповідач в апеляційній скарзі посилався на положення статей 525 та статтею 651 Цивільного кодексу України, в який недопустимість односторонньої відмови від договору не носить імперативного характеру, а є диспозитивною, що дає можливість сторонам в договорі встановити інші умови розірвання договору.

Однак, колегія суддів вважає такі посилання необгрунтованими, зважаючи на таке.

Статтею 525 Цивільного кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

У частині 2 статті 9 Цивільного кодексу України встановлено, що Законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Разом з цим, відповідно до статті 1 Господарського кодексу України цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб'єктами господарювання, а також між цими суб'єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання.

Згідно зі статтею 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - пункту 2.1 статуту позивача (том І, а.с 12) та копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських утворень, виданої відповідачу (том І, а.с 85) , сторони в договорі є учасниками господарських відносин. Крім того, договір оренди укладався як для господарських цілей відповідача - отримання прибутку від здачі в оренду майна, так і для господарських цілей позивача - експлуатація цілісного майнового комплексу для зберігання і переробки зерна.

Отже відносини оренди у даній справі носять господарсько правовий характер, а тому при вирішенні даного спору норми господарського кодексу, які регулюють господарські відносини, є спеціальними відносно до норм Цивільного кодексу України , які регулюють майнові та немайнові відносини взагалі.

Таким чином, норма частини 1 статті 291 Господарського кодексу України та норми статей 525 та статтею 651 Цивільного кодексу України, які регулюють одні і ті самі правовідносини, перебувають і стані конкуренції і співвідносяться як спеціальна та загальні норми, тоді як за правилом конкуренції норм в таких випадках має застосовуватися саме спеціальна норма, тобто частина 1 статті 291 Господарського кодексу України .

Таким чином, пункт 8.2. договору в частині, яка передбачає односторонню відмову від договору суперечить вимогам Закону, що відповідно до частини 1 статті 203 та статті 215 Цивільного кодексу України є підставою для визнання цієї частини договору недійсною.

Відповідач в апеляційній скарзі вказує на те, що умови пункту 8.2. договору оренди не можуть вважатися такими, що передбачають односторонню відмову від договору, так як сторони за взаємною згодою погодили вказані умови, підписуючи договір.

Однак, колегія суддів вважає такі посилання безпідставними, оскільки односторонньою відмовою від договору слід вважати таку відмову, яка залежить лише від власного розсуду однієї із сторін.

Пункт 8.2 договору оренди у відповідній частині як раз і надає орендодавцю право на власний розсуд та у будь-який час відмовитися від договору, що позбавляє орендаря узгодити таку відмову в конкретному випадку.

Підписання сторонами ж договору, в якому міститься пункт 8.2, не свідчить про узгодження ними в двосторонньому порядку конкретної відмови від договору, а свідчить лише про надання орендодавцеві права на односторонню відмову від договору взагалі, тоді як це право він може реалізувати на власний розсуд в будь-який час незалежно від волі іншої сторони.

Крім того, посилання відповідача на положення статті 188 Господарського кодексу України також не можуть вважатися обґрунтованими, так як вказані положення не спростовують імперативний характер частини 1 статті 291 Господарського кодексу України .

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд, приймаючи оскаржуване рішення, повністю дослідив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстави для скасування або зміни цього рішення відсутні.

Керуючись статтями 33, 43, 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.01.2017 року у справі № 922/4236/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 28.03.2017.

Головуючий суддя Пелипенко Н.М.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Тихий П.В.