ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2017 р.Справа № 922/4662/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Прохорова С.А.

при секретарі судового засідання Яковенко Ю.В.

розглянувши справу

за позовом Керівника Харківської місцевої прокуратури № 5, м. Харків в інтересах держави в особі Харківська міська рада, м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Магазин Качанівський", м. Харків
про заборона експлуатації
за участю представників:

прокурора - Горгуль Н.В. (посвідчення №036152 від 29.10.15)

позивача - Гриньов Р.О. (довіреність №08-11/4554/2-14 від 27.12.2016)

відповідача - Панасюк І.В. (ліквідатор), Шоха Л.В. (адвокат за договором №7 від 15.06.2016), після перерви не з'явилися

ВСТАНОВИВ:

Керівник Харківської місцевої прокуратури № 5 звернувся до господарського суду Харківської області в інтересах держави в особі Харківської міської ради Харківської області (позивач) з позовом до ТОВ "Магазин Качанівський" (відповідач) в якому просить суд заборонити відповідачу експлуатацію нежитлового приміщення літера "Б-2", загальною площею 2 042,5 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, шляхом заборони використовувати у підприємницької діяльності як самостійно, так і в найм або іншим чином третім особам, а також будь-яким іншим користуватися зазначеною будівлею, здійснювати дії щодо відчуження або іншим чином передавати третім особам, до введення об'єкту в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Харківською міською радою було надано до суду відзив на позовну заяву прокурора (вх. № 2461 від 25.01.2017) в якому позовні вимоги прокурора підтримує, просить суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач надав відзив на позовну заяву (вх. № 2387 від 25.01.2017) в якому проти позову заперечує повністю.

Також, відповідач звернувся до суду з клопотанням (вх. № 2308 від 25.01.2017) про припинення провадження по справі на підставі п. 1-1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, яке було прийнято судом до розгляду.

01 лютого 2017 року Харківською міською радою були надані заперечення на клопотання відповідача про припинення провадження по справі (вх. №3385), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Позивач звернувся до суду з клопотанням (вх. № 4390 та № 4418 від 08.02.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Відповідачем було подано до суду заяву (вх. № 4289 від 08.02.2017) в якій той просить суд залучити до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_5. В обґрунтування своєї заяви, відповідач вказує на те, що відповідно до договору іпотеки від 05.02.2007 ОСОБА_5 є іпотекодержателем спірного приміщення, у зв'язку з чим рішення суду з даної справи може вплинути на права та обов'язки останнього.

10 лютого 2017 року до суду надійшла заява гр. ОСОБА_5 про залучення його до участі у справі у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору (вх. № 4714). В обґрунтування своєї заяви, посилається на те, що відповідно до договору іпотеки від 05.02.2007 він є іпотекодержателем спірного приміщення, у зв'язку з чим рішення суду з даної справи може вплинути на права та обов'язки останнього.

В задоволенні заяви відповідача (вх. № 4289 від 08.02.2017) про залучення третьої особи та в задоволенні заяви гр. ОСОБА_5 (вх. № 4714 від 10.02.2017) про залучення третьої особи було відмовлено.

Також, відповідач подав заяву (вх. № 4290 від 08.02.2017) про застосування до позовних вимог прокурора наслідків пропуску строків позовної давності.

10 лютого 2017 року прокурором були подані до суду заперечення щодо заявленого відповідачем клопотання про припинення провадження по справі від 25.01.2017 (вх. № 4672 від 10.02.2017), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Відповідач звернувся до суду з заявою (вх. № 4694 від 10.02.2017) про припинення провадження по справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України, яке суд вважає за необхідне прийняти до розгляду.

Розгляд справи було відкладено на 22 лютого 2017 року.

Відповідачем були надані письмові пояснення по справі (вх. № 5696 від 20.02.2017), які були досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Також представник відповідача звернувся до суду із заявою (вх. № 6247 від 22.02.2017) про долучення до матеріалів справи доказів, поданих до суду, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання та заяву відповідача про припинення провадження по справі, суд відмовляє в їх задоволенні, виходячи з наступного.

В обґрунтування своїх тверджень, Відповідач посилається на ч. 9 ст. 16 ГПК України, якою передбачено, що справи у майнових спорах, передбачених пунктом 7 частини першої статті 12 цього Кодексу, розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Також Відповідач зазначає, що згідно вимог статті 4-1 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Крім того, задля підтвердження зазначеного, Відповідач посилається на правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України від 13.04.2016 у справі № 3-304гс16.

Пунктом 7 частини 1 статті 12 «Господарського процесуального кодексу України» встановлено, що господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до «Податкового кодексу України», а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

В даному випадку, жоден із передбачених п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спорів, не є предметом спору, що виключає можливість розгляду вказаної справи за правилами виключної підсудності у розумінні частини 9 статті 16 ГПК України.

Предметом розгляду даної справи, є заборона експлуатації нежитлових приміщень, що жодним чином не підпадає під дію ані частини 4 статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ані під дію статті 16 ГПК України, правову позицію щодо застосування яких встановив Верховний суд України у постанові від 13.04.2016 у справі № 3-304гс16.

Крім того, суд зазначає, що частиною 3 статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Спори у сфері містобудування, в тому числі за участю центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури вирішуються господарськими судами на загальних підставах (пункт 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 N 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам").

Пунктом 17 вказаної постанови Пленуму господарським судам роз'яснено, до компетенції господарських судів не відноситься розгляд справ у певних спорах. Інші справи за участю господарюючих суб'єктів та суб'єктів владних повноважень не мають ознак справ адміністративної юрисдикції і повинні розглядатися господарськими судами на загальних підставах. До таких справ належать усі справи у спорах про право, що виникають з відносин, врегульованих ЦК України, ГПК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства.

Вказаним вище підтверджується, що розгляд спорів, що виникають між органом місцевого самоврядування та суб'єктами господарювання щодо заборони експлуатації останніми об'єктів будівництва з мотивів передбаченої Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" заборони експлуатації закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, віднесено до компетенції господарських судів із загальних підстав (відповідно до пункту 1 частини 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України).

В судовому засіданні, яке розпочалося 22 лютого 2017 року було оголошено перерву до 27 лютого 2017 року.

Представники відповідача в судове засідання після перерви не з'явилися.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, в судові засідання з'являлися повноважні представники сторін які надавали письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Статтею 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Статтею 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду на захист інтересів держави.

Таким чином, ст.ст. 2 та 29 Господарського процесуального кодексу регламентовано участь прокурора у розгляді справ.

Відповідно до чинної редакції ст. 29 Господарського процесуального кодексу прокурор для представництва інтересів громадянина або держави в господарському суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво) повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва.

Звертаючись до відповідного суду господарської юрисдикції із заявою про захист державних та суспільних інтересів, прокуратура реалізує конституційну функцію представництва, яка розглядається як один з дієвих засобів утвердження верховенства права, зміцнення законності та господарського правопорядку. Прокурор - особливий суб'єкт господарського процесу і його участь у господарському судочинстві зумовлена необхідністю виконання функції представництва інтересів держави у виключних випадках і порядку, передбачених законом ( ст. 131-1 Конституції, п. 2 ч. І ст. 2 Закону України «Про прокуратуру»). Тобто функція представництва інтересів у господарському суді є для органів прокуратури конституційною.

Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так, підставами для звернення до суду прокурора із зазначеним позовом є наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 10, п. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ради представляють інтереси територіальної громади і здійснюють від їх імені і в їх інтересах функції та повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до вимог п.1 ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить управління об'єктами житлово - комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню.

Повноваження у галузі будівництва міськрад визначені ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Зокрема, це стосується надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердженої містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій; зупинення у випадках, передбачених законом, будівництва, яке проводиться з порушенням містобудівної документації і проектів окремих об'єктів, а також може заподіяти шкоди навколишньому природному середовищу.

У цьому випадку необхідність захисту прокуратурою інтересів держави прокурор обґрунтовує виявленими порушеннями з боку ТОВ Магазин «Качановський» дозвільних документів для реконструкції об'єкту по проспекту Гагаріна, 154 у м. Харкові та неналежного виконання своїх повноважень органом місцевого самоврядування, який упродовж тривалого часу не вживає заходи щодо здійснення державного архітектурно-будівельного контролю.

Як вбачається з наданих суду доказів, рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 14.05.1997 № 375 між виконавчим комітетом Харківської міської ради та ТОВ Магазин «Качановський» укладено договір на право тимчасового користування землею загальною площею 0,1526 га по АДРЕСА_1 для експлуатації і обслуговування магазину № 9/6 строком до 14.05.2022.

Як вказує прокурор в своїй позовній заяві, у 2010 році відповідачем здійснено самочинну перебудову основної споруди магазину АДРЕСА_1 та відповідно до технічного паспорту від 30.04.2013 виконаного Харківським міським бюро технічної інвентаризації, загальна площа спірного майна становить 2 042,5 м.кв.

Дані обставини підтверджені рішенням господарського суду Харківської області від 17.05.2016 по справі №922/778/16, яке набрало законної сили та яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ Магазин «Качанівський» до Харківської міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення літера «Б-2», загальною площею 2042,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку із самочинною перебудовою основної споруди магазину №9/6 по пр-т. Гагаріна, 154.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ст. 35 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до свідоцтва про право власності від. 27.11.1995 № 395-В цілісний майновий комплекс, в т.ч. основна споруда маг. АДРЕСА_1 площею 625,2 м.кв. належить організації орендарів магазина «Качановський», створеної членами трудового колективу маг. № 9/6 торгово-виробничого ОП ТБ «Червонозаводський» в особі голови Ради орендарів ОСОБА_6

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від. 16.01.2017 № 78150410 право власності на основну споруду маг. АДРЕСА_1 площею 625,2 м.кв. зареєстровано за організацією орендарів магазина «Качановський», створеної членами трудового колективу маг. № 9/6 торгово-виробничого ОП ТБ «Червонозаводський» в особі голови Ради орендарів ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності від. 27.11.1995 № 395-В.

Як вбачається з акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради від 07.06.2016 № 129-А в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, розміщеному на офіційному веб-сайті Держархбудінспекції України, відсутня інформація по об'єкту за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність", будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

ДБН А.2.2-3-2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» визначені наступні поняття.

Будівництво - нове будівництво, реконструкція, капітальний ремонт та технічне переоснащення об'єктів будівництва.

Реконструкція - перебудова введеного в експлуатацію в установленому порядку об'єкту будівництва, що передбачає зміну його геометричних розмірів та/або функціонального призначення, в наслідок чого відбувається зміна основних техніко-економічних показників (кількість продукції, потужність тощо), забезпечується удосконалення виробництва, підвищення його техніко-економічного рівня та якості продукції, що виготовляється, поліпшення умов експлуатації та якості послуг. Реконструкція передбачає повне або часткове збереження елементів несучих і огороджувальних конструкцій та призупинення на час виконання робіт експлуатації об'єкту в цілому або його частин (за умови їх автономності).

Враховуючи зазначене, самочинна перебудова основної споруди маг. АДРЕСА_1 являє собою реконструкцію такої споруди. Реконструкція є одним із видів будівництва.

Крім того, станом на момент здійснення вказаної реконструкції (2010 рік), механізм та умови прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів встановлювались постановою Кабінету міністрів України від 08.10.2008 N 923 «Про Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів».

Згідно вказаного Порядку, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється на підставі сертифіката відповідності, що видається Держархбудінспекцією та її територіальними органами.

На даний час, прийняття в експлуатацію об'єктів нерухомості встановлюється Порядком прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 №461, відповідно до якого прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об'єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Прийняття в експлуатацію об'єктів, що належать до IV і V категорії складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.

За приписами ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається з вищевказаного, зазначені норми містобудівного законодавства позивачем дотримано не було.

Статтею 331 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Крім того, Законом України, який встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, а саме пунктом 8 ст. 39 зазначеного Закону встановлено, що експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється.

Статтею 7 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» одним з основних принципів місцевого самоврядування є судовий захист прав місцевого самоврядування.

Враховуючи те, що об'єкт будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1 після проведеної відповідачем у 2010 році самочинної реконструкції не приймався в експлуатацію у встановленому законодавством порядку, використання даного об'єкту у підприємницькій або іншій діяльності як самостійно, так і передача в найм іншим третім особам до вводу його в експлуатацію є таким, що суперечить містобудівному законодавству України.

Аналогічну правову позицію викладено Вищим господарським судом України у постанові від 30.06.2015 у справі № 922/5579/14 за позовом заступника прокурора Київського району міста Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради; Департаменту державної архітектурно - будівельної інспекції у Харківської області до товариства з обмеженою відповідальністю "Еко-Стильстрой" про заборону експлуатації будівлі, встановивши наступне.

«Відповідачем до суду не надано належних та допустимих у розумінні ст. ст. 32, 33 ГПК України доказів щодо дотримання ним процедури введення в експлуатацію спірної будівлі відповідно до вимог законодавства.»

«Експлуатація самочинно збудованої будівлі порушує визначений законодавством порядок будівництва об'єктів нерухомості, державної реєстрації речових прав на них та фактично нівелює роль цілої системи органів державної влади та контролю, які здійснюють повноваження у цій сфері, покликані забезпечувати відповідність забудови вимогам закону.»

«Касаційна інстанція відхиляє доводи скаржника про порушення права власності, оскільки норми законодавства про заборону експлуатації нерухомого майна носять превентивну (попереджувальний) функцію, право власності скаржника не спростовують. Будь-яка самовільна побудова становить небезпеку, оскільки здійснюється без відповідних дозволів, погоджень, контролю та нагляду. Шкода наноситься публічним інтересам, оскільки ігноруються обов'язки особи прийняти об'єкт в експлуатацію в установленому порядку і права особи, яка здійснює відповідний контроль та нагляд.».

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140 Конституції України). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).

Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними.

Таким чином, інтерес держави полягає у міцному та самодостатньому місцевому самоврядуванні кожної територіальної общини в її територіальних кордонах і держава гарантує наділення органів місцевого самоврядування певними державними повноваженнями та надає можливість населенню управляти власними справами, спільно приймати рішення та діяти з метою їх реалізації.

Інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих які відносяться до їх компетенції, а також захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади як і державні органи.

Експлуатація самочинно реконструйованих приміщень порушує визначений чинним законодавством порядок будівництва об'єктів нерухомості та державної реєстрації речових прав на них та нівелює роль цілої системи органів державної влади та контролю, які здійснюють повноваження у цій сфері та покликані забезпечувати відповідність забудови вимогам закону.

Крім того, відсутність висновків компетентних органів, які б підтверджували додержання відповідачем при будівництві архітектурних, екологічних, санітарних, протипожежних та іншим норм ставить під загрозу надійність та безпечність експлуатації самочинно збудованих приміщень.

З огляду на викладене, порушення відповідачем передбаченого законом порядку прийнято до експлуатації спірного майна є прямим порушенням інтересів держави, що в свою чергу є підставою для вжиття заходів представницького характеру прокурором.

Всупереч вимог ст. 4-3 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України (судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень) відповідач доказів на спростування викладених обставин та висновків суду не надали.

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність у справі достатніх правових підстав для визнання позовних вимог прокурора законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Стосовно заяви відповідача про застосування строків позовної давності до вимог прокурора, суд зазначає наступне.

Відповідно ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

При цьому, відповідачем не було надано суду жодного доказу того, що прокурором було пропущено строк позовної давності для звернення з даним позовом, та доказів наявності підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачених ст. 267 Цивільного кодексу України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, факти порушення відповідачем порядку вирішення питань з самочинним будівництвом, встановлені прокурором під час проведення у 2016 році перевірки стану додержання вимог земельного законодавства на території Основянського району м. Харкова.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для застосування до позовних вимог прокурора наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору у розмірі 1378,00грн., покладаються на відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 1, 4, 2, 12, 22, 29, 33, 34, 43, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Заборонити товариству з обмеженою відповідальністю Магазин «Качановський» (61035, м. Харків, пр. Гагаріна, 154, ) експлуатацію нежитлового приміщення літера «Б-2», загальною площею 2 042,5 кв.м., що розташовано за адресою: АДРЕСА_1, шляхом заборони використовувати у підприємницької діяльності як самостійно, так і в найм або іншим чином третім особам, а також будь-яким іншим користуватися зазначеною будівлею, здійснювати дії щодо відчуження або іншим чином передавати третім особам, до введення об'єкту в експлуатацію у встановленому законодавством порядку.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю Магазин «Качановський» (61035, м. Харків, пр. Гагаріна, 154, ) на користь прокуратури Харківської області (61050, м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 4, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України, код 820172, рахунок 7171, код класифікації видатків бюджету - 2800) - 1378,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 06.03.2017 р.

Суддя С.А. Прохоров