ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ІВАНО-ФРАНКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 р. Справа № 909/249/17

Господарський суд Івано-Франківської області у складі судді Шкіндер П. А. , , розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Державне підприємство "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою", вул. Академіка Сахарова,34,м. Івано-Франківськ,76014

до відповідача: Долинський спеціалізований агролісгосп ОКП "Івано-Франківськоблагроліс" вул. Міцкевича, 10,м. Долина,Долинський район, Івано-Франківська область,77500

про стягнення 20000,00грн. заборгованості

за участю:

від позивача: ОСОБА_1 ( довіреність №85 від 06.02.17)-представник;

від відповідача: ОСОБА_2 ( довіреність №75 від 23.03.17)-представник;

ВСТАНОВИВ:

державне підприємство "Івано-Франківський науково-дослідний та проєктний інститут землеустрою" звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Долинського спеціалізованого агролісгосп ОКП "Івано-Франківськоблагроліс" про стягнення заборгованості у розмірі 20000 грн.

Ухвалою господарського суду Івано-Франківської області від 09.03.2017року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі. Розгляд справи призначено в судовому засіданні на 28.02.2017року.

Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримує та просить суд позов задовольнити, мотивуючи тим, що відповідач порушив договірні відносини в частині плати за послуги.

Відповідач проти позову заперечує, просить суд в позові відмовити, крім того подав суду клопотання № 74 від 21.03.2017року ( вх. 5439/17 від 28.03.2017року) посилаючись на ст. ст. 257, 261, ч.ч.3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України, про застосування до вимог строку позовної давності, вважаючи, що позивач його пропустив.

Позивач стосовно позиції відповідача про пропущення строку позовної давності зазначає, що дане клопотання покладає на розгляд суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Між Державним підприємством "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" та Долинським спеціалізованим агролісгоспом укладено договір № 3216-2008 на виконання землевпорядних робіт з оформлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на території Долинського району Івано-Франківської області від 28.10.2008 р.

Відповідно до п. 1.1. договору виконавець зобов'язується виконати землевпорядні роботи з оформлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на території Долинського району Івано-Франківської області, а замовник - прийняти та оплатити виконані роботи .

Відповідно до пункту 2.1. Загальна вартість робіт за цим договором становить 299629,20 грн.

Вартість наданих послуг - землевпорядних робіт з оформлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на території Долинського району Івано-Франківської області надалися Державним підприємством «Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» відповідно до умов укладеного договору, становить 20000,00 грн. Розмір заборгованості підтверджується доданими до позовної заяви договором, актом приймання передачі науково-технічної роботи.

Позивач з метою врегулювання спору в досудовому порядку на адресу відповідача направляв листи-претензії з вимогою погасити заборгованість (від 26.03.2013р. №375/1-11; від 21.10.2013р. №1233/1-11; від 19.05.2014р. №331/1-11; від 28.10.2014р. №782/1-11; від 25.02.2015р. №160/1-11; від 18.11.2015р. №914/1-11; від 30.06.2015р. №475/1-11; від 23.05.2016р. №360/1- 11), однак до цього часу борг залишається не погашений.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов"язання, що виникає між суб"єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб"єкт (зобов"язана сторона, в тому числі боржник) зобов"язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобов"язаної сторони виконання її обов"язку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов"язаннями.

Згідно ст.193 ГК України, суб"єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов"язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов"язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини 2 статті 267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Враховуючи рекомендації, викладені в пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного.

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Положеннями пункту 8.1 договору сторонами встановлено, що виконавець приступає до робіт після оплати підписаного договору. приймання виконаних робіт за договором оформляється по накладній. Замовник зобов"язани підписати акт після одержання науково- технічної роботи, проміжні акти по етапах виконаних робіт зобов"язується після завершення відповідного етапу роботи. ( розділ 3)

Відповідно до п.4.2. початок робіт є після підписання договору, термін виконання на протязі 12 місяців.

Позивач роботи виконав, роботи замовником прийняті, про що свідчить акт приймання передачі науково-технічної роботи від 30.06.2009року, який належним чином складений, підписаний та скріплений печатками сторін .

Вартість виконаних робіт становить 20000,00грн.

Роботи замовником прийняті, акт виконаних послуг належним чином складені, підписані та скріплені печатками сторін .

Вартість отриманих послуг відповідач не оплатив, факт отримання робіт у судовому засіданні підтвердив представник відповідача.

В силу ст. 901, 903 ЦК України договір, укладений між сторонами, є підставою для виникнення у сторін такого договору взаємних зобов'язань: у позивача (учасника) - виконати роботи (надати послуги); у відповідача (замовника) - прийняти та оплатити такі роботи (послуги). Відповідні зобов'язання є зустрічними.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. 4 ст. 538 ЦК України якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок. Укладаючи умовний правочин з відкладальною обставиною, його сторони пов'язують виникнення прав і обов'язків за таким правочином з певною обставиною, щодо появи якої в майбутньому у сторін існує лише відповідна вірогідність. Відкладальна обставина може полягати у діях як однієї із сторін договору, так і третьої особи, яка нею не є, але у будь-якому разі повинна обумовлювати настання (зміну) відповідних прав і відповідних обов'язків обох сторін договору, а не лише однієї з них, та у момент укладання договору стосовно такої обставини має бути невідомо, настане вона чи ні.

Таким чином, на відміну від строку, яким є визначений проміжок часу до відомого моменту або події, яка неминуче має настати, відкладальна обставина має характер такої обставини, що може і не настати.

Розрахунок за виконані роботи, за відсутності конкретного строку оплати виконаних робіт в договорі, мав бути здійснений відповідачем за правилами ст. 530, 901, 903 ЦК України та п. 4.2 договору, тобто після підписання сторонами актів приймання-передачі наданих послуг.

Відповідач по справі роботи прийняв, докази їх оплати не надав.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства України, порушене право позивача підлягає захисту судом у разі звернення позивача за захистом протягом встановленого законом загального 3-річного строку позовної давності з моменту, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 Цивільного кодексу України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням наведеного вище, суд прийшов до висновку про те, що початок позовної давності для стягнення заборгованості необхідно обчислювати з моменту прострочення виконання відповідачем зобов'язань, а саме з наступного дня після підписання акту прийняття науково- технічної роботи від 30.06.2009року.

Як вказано Пленумом Вищого господарського суду України у п. 4.2., п.4.3. Постанови від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане. Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають, позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

Тобто, строк позовної давності з вимогою про стягнення за договором № 3216-2008 на виконання землевпорядних робіт з оформлення документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на території Долинського району Івано-Франківської області від 28.10.2008 року, є таким, що сплив ще у 2012року.

Всупереч приписам ст. ст. 256, 261, 266 Цивільного кодексу України, за захистом своїх порушених прав шляхом стягнення 2000грн. ДП "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" звернувся лише 06.03.2017року, тобто з пропуском позовної давності.

За таких обставин, суд відмовляє у позові за заявою ДП "Івано-Франківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою".

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судовий збір у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на позивача.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст. ст. 11, 256,261,266 , 525, 526, 901, 530, 628, 901, 903 Цивільного кодексу України, ст. ст. 82, -85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

у позові Державного підприємствоа "Івано-Франківський науково-дослідний та проєктний інститут землеустрою" до Долинського спеціалізованого агролісгосп ОКП "Івано-Франківськоблагроліс" про стягнення заборгованості у розмірі 20000 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 29.03.17

СУДДЯ ШКІНДЕР П.А.