РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа № 918/1047/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області на рішення господарського суду Рівненської області від 06.03.17 р.

у справі № 918/1047/16 (суддя Торчинюк В.Г. )

за позовом Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації, Державного підприємства "Дубенське лісове господарство"

до Дубенської районної державної адміністрації

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща"

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки площею 0,61 га

за участю представників сторін:

органу прокуратури - Лис Н.В. (посвідчення 031428 вид. 19.01.2015р.);

позивача-1 - Ганов О.О. (довіреність №70/0/01-22/17 від 03.01.2017р.);

позивача-2 - Коваль С.В. (довіреність №94 від 03.03.2017р.);

відповідача-1 - Шпес Ю.В. (довіреність №637/02-22/17 від 17.02.2017р.);;

відповідача-2 - не з'явився;

третьої особи - Дяденчук А.І. (довіреність №12 від 15.12.2016р.).

Судом роз'яснено представникам сторін права та обов'язки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області від 06.12.2016 року у справі №918/1047/16 в позові Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації, Державного підприємства "Дубенське лісове господарство" до Дубенської районної державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Мисливські угіддя "Буща" про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору та повернення земельної ділянки площею 0,61 га відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, заступник прокурора Рівненської області звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Рівненської області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Відповідач-2 та третя особа у відзивах на апеляційну скаргу вважають оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просять залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Крім того, відповідач-2 просить здійснювати розгляд справи без участі його представника.

Безпосередньо в судовому засіданні прокурор та представник третьої особи повністю підтримали вимоги та доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.

Представники Рівненської обласної державної адміністрації та ДП "Дубенське лісове господарство" безпосередньо в судовому засіданні підтримують вимоги та доводи апеляційної скарги; представник Дубенської районної державної адміністрації зазначає, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу заступника прокурора Рівненської області слід задоволити, рішення місцевого господарського суду - скасувати, прийнявши нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22 червня 2000 року Шепетинська сільська рада прийняла рішення, яким вирішила оформити право власності на "будинок мисливця", що розташований в селі Буща, Дубенського району, вулиця урочища "Буща" № 1 та належить державному лісомисливському господарству "Дубенське". На підставі вказаного рішення 22 червня 2000 року Державному лісомисливському господарству "Дубенське" було видано свідоцтво про право власності на "Будинок мисливця" (т.1, а.с. 120-121).

07 серпня 2000 року між Державним лісомисливським господарством "Дубенське" (продавець) та ЗАТ "Техвестсервіс" (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, згідно умов якого продавець продав, а покупець купив "Будинок мисливця", що розташований в селі Буща, Дубенського району, Рівненської області, ур. Буща № 1 на земельній ділянці, площа якої по фактичному користуванню становить 0,48 га (т.1, а.с.116).

Згідно договору купівлі-продажу до складу "Будинок мисливця" входять наступні будівлі: два сараї, вбиральня, альтанка, водозабірна колонка.

31 липня 2002 року був проведений висновок державної земельної експертизи, затверджений начальником Рівненського обласного управління земельних ресурсів № 273, згідно якого встановлено, що проект відведення в цілому відповідає вимогам Земельного кодексу України, а тому оцінюється позитивно (т.1, а.с.205-206).

В 2002 році було розроблено та затверджено проект відведення земельної ділянки ЗАТ "Техвестсервіс" в оренду строком на 49 років для обслуговування будинку мисливця і відпочинку на території Шепетинської сільської ради Дубенського району Рівненської області (т.1, а.с.146-206).

Розпорядженням Дубенської районної державної адміністрації від 05 серпня 2002 року № 400 передано для ЗАТ "Техвестсервіс" в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,61 га для обслуговування будинку мисливця і відпочинку із земель кварталу 32 урочища Буща Смизького лісництва Дубенського державного лісового господарства на території Шепитинської сільської ради (т.1, а.с. 25).

На підставі прийнятого розпорядження 13 грудня 2002 року між Дубенською районною державною адміністрацією (орендодавець/відповідач-1) та ЗАТ "Техвестсервіс" (орендар/відповідач-2) був укладений договір оренди земельної ділянки (далі - договір, т.1, а.с. 19-24), згідно пункту 1 якого орендодавець передає, а орендар набуває право на оренду земельної ділянки, яка знаходиться на території Шепетинської сільської ради, Дубенського району Рівненської області.

В оренду передається земельна ділянка площею 0,61 га, лісів - 0, 47 га не вкритих лісовою рослинністю земель - 0,12 га, забудованих земель - 0, 02 га, земельна ділянка виділена в натурі (на місцевості) у встановленому законом порядку, на земельній ділянці знаходяться мисливський будинок, сараї, водозабірна колона, убиральня.

Згідно пункту 2.2 договору останній укладається на термін 49 років, починаючи з дати його реєстрації. По закінченні договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору не пізніше ніж за два місяці до його закінчення.

Вищезазначений договір оренди землі підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений відтисками печаток останніх, нотаріально посвідчений та зареєстрований у Дубенському районному відділ земельних ресурсів, про що у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі вчинений запис від 20 лютого 2003 року № 1.

Прокурор, посилаючись на те, що земельна ділянка передана ТзОВ "НВП "Техвестсервіс" з порушенням вимог ст.122 Земельного кодексу України, оскільки надання в оренду земельних ділянок із земель державної власності за межами населеного пункту для всіх потреб відноситься до повноважень обласної державної адміністрації, та вимог ст.149 Земельного кодексу України, оскільки розпорядження обласної державної адміністрації про вилучення спірної земельної ділянки відсутнє, звернувся до господарського суду з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження Дубенської районної державної адміністрації від 05.08.2002 року № 400, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 13.12.2002 року та повернення даної земельної ділянки.

Підставою для представництва інтересів держави в суді, як зазначає в позові прокурор, є порушення інтересів держави в сфері земельних відносин, а саме, порушено інтереси держави в особі ОСОБА_1 обласної державної адміністрації, як розпорядника спірної земельної ділянки, відповідно до вимог ст.122 Земельного кодексу України.

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що у всіх правовстановлюючих документах щодо "Будинку мисливця", зокрема, рішення щодо оформлення права власності, свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, проекту відведення земельної ділянки, які були оформлені на ЗАТ "Техвестсервіс", зазначена адреса розташування в селі Буща, з огляду на що прийшов до висновку, що передана згідно розпорядження земельна ділянка розташована в межах населеного пункту села Буща, а отже Дубенська РДА мала право розпоряджатися такими землями, та зокрема, передавати їх в оренду згідно чинного, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавства.

Натомість, з такими доводами та власне висновками місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Закону України "Про оренду землі" (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, цим Законом, Цивільним кодексом України, іншими законами України, постановами, виданими Кабінетом Міністрів України, у випадках, передбачених цим Законом, а також договором оренди землі.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад. Підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця (ст.5, ч.2 ст.7 Закону України "Про оренду землі").

Частинами 1,5 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.17 Земельного кодексу України, до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Статтею 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" передбачено, що до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань, зокрема, щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля.

Порядок передачі земельних ділянок в оренду передбачений ст.124 Земельного України, згідно якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.122 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття спірного розпорядження), районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності (крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті) у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення водного господарства;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо) з урахуванням вимог частини шостої цієї статті.

Частиною 4 зазначеної статті визначено, що обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Таким чином, згідно вищевказаних вимог Законів, правом передачі земель за межами населених пунктів для обслуговування будинку мисливця і відпочинку належало обласній державній адміністрації.

На підтвердження перебування земель у державній власності та за межами населеного пункту прокурором надано Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №273320 від 22.04.2008 року, виданий ДП "Дубенське лісове господарство" для ведення лісового господарства площею 3839,7307 га, де вказано, що земельна ділянка розташована на території Шепетинської сільської ради Дубенського району (т.1, а.с.27). Орендована ЗАТ "Техвестсервіс" земельна ділянка площею 0,61 га входить до площі земель, зазначеної у вищевказаному Державному акті та знаходиться за межами населеного пункту.

Крім того, згідно розпорядження Дубенської РДА №400 від 05.08.2002 року ЗАТ "Техвестсервіс" передано в оренду на 49 років земельну ділянку площею 0,61 га для обслуговування будинку мисливця і відпочинку із земель кварталу 32 урочища Буща Смизького лісництва Дубенського державного лісового господарства на території Шепетинської сільської ради.

Також доказом того, що спірна земельна ділянка знаходиться поза межами населеного пункту свідчить і договір оренди земельної ділянки від 13.12.2002 року, укладений між Дубенською РДА та ЗАТ "Техвестсервіс", згідно якого в оренду було передано земельну ділянку площею 0,61 га для обслуговування будинку мисливця та відпочинку, строком на 49 років, яка розташована на території Шепетинської сільської ради Дубенського району.

Розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту на території Шепетинської сільської ради Дубенського району підтверджується проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки (т.1, а.с.146-206), зокрема, актом технічного обстеження лісових площ (т.1, а.с.164-165), графічними матеріалами щодо розташування земельної ділянки (т.1, а.с. 167-168). Згідно акту вибору та обстеження земельної ділянки (т.1, а.с.187-188) спірна земельна ділянка знаходиться в межах кварталу №32 Смизького лісництва Дубенського держлісгоспу.

Враховуючи викладене, висновок суду першої інстанції, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту с. Буща не грунтується на належних і допустимих доказах.

Отже, Дубенською РДА перевищено повноваження при видачі розпорядження №400 від 05.08.2002, оскільки право розпорядження земельними ділянками, у даному випадку, належить Рівненській обласній державній адміністрації.

Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.09. 2013 у справі № 6-71цс13.

В той же час, вірним є висновок суду про те, що у рішенні щодо оформлення права власності, свідоцтві про право власності, договорі купівлі-продажу "Будинку мисливця" зазначено адресу: с. Буща, вулиця урочище "Буща", 1, Дубенського району.

Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки передачі спірної земельної ділянки у користування ТзОВ "НВП "Техвестсервіс" без її вилучення у постійного землекористувача ДП "Дубенське лісове господарство".

Так, відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться дппе після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.151 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних ділянок, зобов'язані до початку проектування погодити із власниками землі і землекористувачами та сільськими, селищними, міськими радами, державними адміністраціями, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, Кабінетом Міністрів України і Верховною Радою України місце розташування об'єкта, розмір земельної ділянки та умови її вилучення (викупу) з урахуванням комплексного розвитку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об'єктів, умови проживання населення і охорону довкілля.

Юридичні особи, зацікавлені у вилученні (викупі) земельних ділянок, звертаються з клопотанням про погодження місць розташування об'єктів до відповідної сільської, селищної, міської ради, місцевої державної адміністрації. Клопотання щодо об'єктів, вилучення яких провадиться Кабінетом Міністрів України, подаються до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, Севастопольської міської державної адміністрації (ч.5 ст.151 ЗК України).

Відповідна сільська, селищна, міська рада, місцева державна адміністрація розглядає у місячний строк клопотання і дає юридичній особі дозвіл на підготовку матеріалів погодження місця розташування об'єкта (ч.7 ст.151 ЗК України).

Матеріали погодження місця розташування об'єкта повинні включати: викопіювання з генерального плану або іншої містобудівної документації населеного пункту, копію плану земельної ділянки з нанесенням на ній варіантів розміщення об'єкта із зазначенням загальної площі, яку необхідно вилучити. Зазначаються також склад угідь земельної ділянки, що вилучається, та умови її відведення (ч.15 ст.151 ЗК України).

За приписами ч.ч. 1, 2 ст.149 Земельного кодексу України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної вади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 149 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п'ятою, дев'ятою цієї статті.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №273320 від 22.04.2008р., постійним землекористувачем ділянки лісового фонду, площею 3839,7307 га з цільовим призначенням - для ведення лісового господарства, розміщеної на території Шепетинської сільської ради Дубенського району (до складу якої входить і спірна земельна ділянка - 32 квартал Смизького лісництва) є ДП "Дубенське лісове господарство" (т.1, а.с.27).

При цьому, вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП "Дубенське лісове господарство" в даному випадку не було. Відсутнє в матеріалах справи і розпорядження або рішення відповідних органів влади чи органів місцевого самоврядування щодо вилучення спірної земельної ділянки в постійного землекористувача ДП "Дубенське лісове господарство" на користь ЗАТ "Техвестсервіс", що в свою чергу є порушенням ч.5 ст.116 ЗК України.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що Дубенською районною державною адміністрацією видано розпорядження поза межами своєї компетенції, всупереч вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та ч.4 ст.122 ЗК України.

Відповідно до ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Матеріалами справи підтверджено, що оскаржуване розпорядження порушує права та інтереси держави в особі Рівненської обласної державної адміністрації, яка відповідно до вимог Земельного кодексу України є органом державної влади, який у спірних правовідносинах уповноважений розпоряджатися спірною земельною ділянкою.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування розпорядження Дубенської районної державної адміністрації №400 від 05.08.2002 року є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог в частині визнання недійним договору оренди земельної ділянки від 13.12.2002 року, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зазначені положення ст.203 ЦК України узгоджуються з положеннями ч.1 ст.207 ГК України, відповідно до якої господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 2 ст.7 Закону України "Про оренду землі" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що підставою для укладення договору оренди і набуття права на оренду земельної ділянки, що перебуває у комунальній або державній власності, є рішення орендодавця.

Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України у межах їх повноважень. Рішення про надання в оренду земельних ділянок зазначені органи державної влади приймають при попередньому погодженні цих питань на сесіях відповідних рад (ч.3 ст.5 Закону України "Про оренду землі").

Відповідно до п.п. 2.1, 2.16, 2.24 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №6 від 17.05.2011 року, за відсутності рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність або в користування юридична особа або фізична особа не має права використовувати земельну ділянку державної або комунальної форми власності. Необхідною умовою укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу про надання земельної ділянки.

Для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється.

З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Враховуючи, що розпорядження Дубенської районної державної адміністрації від 05 серпня 2002 року № 400 "Про передачу в оренду земельної ділянки ЗАТ "Техвестсервіс" для обслуговування будинку мисливця і відпочинку на території Шепетинської сільської ради", на підставі якого був укладений договір оренди від 13 грудня 2002 року та за яким відповідачу-2 передано земельну ділянку в оренду, апеляційним судом визнано незаконним та скасовано, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору оренди від 13 грудня 2002 року на підставі ч.1 ст.203 та ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України із припиненням на майбутнє.

При цьому, колегією суддів враховано те, що договір оренди земельної ділянки може бути припинений лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути вже здійснене за ним користування ділянкою. Одночасно з визнанням договору недійсним господарський суд повинен зазначити в рішенні, що цей договір припиняється лише на майбутнє (п.2.29 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин").

Щодо вимоги прокурора про повернення земельної ділянки, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.2 ст.117 ЗК України, до земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об'єктів у комунальну власність.

Враховуючи вищевикладене, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, оскільки перебуває у постійному користуванні державного підприємства, а її власником (розпорядником) є Рівненська обласна державна адміністрація.

За таких обставин, вимога про повернення спірної земельної ділянки є обґрунтованою та підставною, з огляду на що, земельна ділянка підлягає поверненню державі в особі Рівненської обласної державної адміністрації з постійним користуванням ДП "Дубенське лісове господарство".

Щодо заяви відповідача-2 ТзОВ "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" про застосування строку позовної давності у даній справі (т.1, а.с.207-209), то слід зазначити наступне.

Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4,5 ст.264 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Початок перебігу строку позовної давності визначається відповідно до приписів ст.261 ЦК України, за якими перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст.29 ГПК України прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Прокурор, як представник держави в особі відповідного органу, може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє.

Відповідно до п.4.1 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики по застосуванню позовної давності у вирішенні господарських спорів", якщо у передбачених законом випадках до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів (п.2.2 постанови Пленуму ВГСУ №10 від 29.05.2013 року).

Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження Дубенської районної державної адміністрації №400 було прийняте 05.08.2002 року, договір оренди земельної ділянки був укладений 13.12.2002 року, а з позовними вимогами Рівненська обласна прокуратура звернулася лише у 2016 році.

При цьому, прокурор в позовній заяві просить суд визнати причини пропуску поважними та поновити строк позовної давності. Обгрунтовуючи поважність причин пропуску строку позовної давності прокурор зазначив, що про факт порушення вимог земельного законодавства органам прокуратури стало відомо лише у 2016 році, що підтверджується наявним у матеріалах справи листом ДП "Дубенське лісове господарство" №422 від 31.08.2016 року (т.1, а.с.26).

В свою чергу, державне підприємство "Дубенське лісове господарство" не повідомлялося Дубенською РДА про прийняте розпорядження і не є стороною спірного договору, державний акт на вищевказану земельну ділянку виготовлено у 2008 році, у зв'язку з чим останньому не було відомо про порушення його прав на землю. Про даний факт підприємство дізналось в 2016 році,після звернення представників ЗАТ "Техвестсервіс" з вимогою звільнити територію площею 0,61 га, що надана їм в оренду згідно спірного договору.

Рівненська обласна державна адміністрація, яка згідно закону є розпорядником спірних земель, про порушення її прав дізналась з листа прокуратури області про здійснення представництва її інтересів (т.1, а.с.27).

Разом з тим, колегія суддів враховує, що в справі не міститься належних доказів, які б свідчили про те, що позивачеві Рівненській обласній державній адміністрації було відомо або могло бути відомо про прийняття оспорюваного розпорядження та укладення спірного договору до моменту звернення заступника прокурора до господарського суду з даним позовом.

Відтак, про порушення прав держави прийняттям оспорюваного розпорядження та укладанням спірного договору, прокуратура дізналася лише 2016 року, а позивач Рівненська обласна державна адміністрація про порушення свого права - з моменту звернення заступника прокурора до господарського суду з даним позовом у жовтні 2016 року, у зв'язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли органи прокуратури дізналися про факт порушення вимог земельного законодавства, тобто з жовтня 2016 року, а отже апеляційний суд визнає причини пропуску строку позовної давності для звернення в господарський суд поважними і відновлює пропущений строк.

При цьому, посилання відповідача-2 на те, що ДП "Дубенське лісове господарство" знало та мало довідатися про порушення своїх прав та законом охоронюваних інтересів ще у 2002 році, оскільки директором підприємства листом № 49 від лютого 2001 року було надано згоду для відповідача-2 на передачу в постійне користування земельної ділянки, погоджено висновок про місце розташування земельної ділянки, підписано висновок до проекту відведення земельної ділянки для ЗАТ "Техвестсервіс", колегією суддів до уваги не беруться, оскільки дане державне підприємство в 2008 році отримало Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3839,7307 га серія ЯЯ № 273320, згідно якого 32 квартал Смизького лісництва (спірна земельна ділянка) включено до земель ДП "Дубенське лісове господарство".

Що стосується посилань суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати зозбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 07.12.1976, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.01.1986).

Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Крім того, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року категорично ствердив, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення).

Європейський суд в рішенні від 22.11.2007 року у справі "Україна-Тюмень" проти України" зазначив, що доктрина ultra vires передбачає важливу гарантію захисту від помилок органів державної влади, які діють за межами повноважень, наданих їм національним законодавством. Суд не піддає сумніву мету та корисність такої доктрини, яка безперечно відображає поняття верховенства права, що лежить в основі самої Конвенції. Таким чином, не зважаючи на аргументи заявника щодо протилежного, Суд дотримується думки, що відібрання у заявника майна шляхом застосування доктрини ultra vires відповідало інтересам суспільства.

З викладеного вбачається, що беззаперечному захисту, відповідно до практики Європейського суду, підлягає саме право власності особи, набуте правомірно.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, відповідач-2 набув право оренди на земельну ділянку незаконно, оскільки не було дотримано вимог чинного на момент укладення договору земельного законодавства в частині прийняття розпорядження компетентним органом, а земельна ділянка була передана у користування без її вилучення у постійного землекористувача - державного підприємства.

Звернення прокурора до суду із позовом на захист інтересів держави спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про відчуження земель належних Українському народу, тобто державі, на користь однієї юридичної особи та повернення у власність держави земельної ділянки, яка вибула з її володіння незаконно. Тобто, вирішуючи справу, суд оцінює справедливу рівновагу інтересів усієї держави Україна та однієї юридичної особи - ТзОВ "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс".

Отже, обставини справи "Стретч проти Сполученого Королівства" та даної справи істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, а висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у справі "Стретч проти Сполученого Королівства" не може бути безумовним прецедентом при розгляді даної справи.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищевищевикладене в сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, підставними та підлягають до задоволення в повному обсязі.

Судові витрати, передбачені ст.44 ГПК України, у відповідності до ст.49 ГПК України покладаються на відповідачів:

- з відповідача-1 Дубенської районної державної адміністрації в розмірі 2067,00 грн. (у зв'язку з задоволенням вимоги немайнового характеру про визнання незаконним та скасування розпорядження (1 378,00 грн.) та вимоги про визнання недійсним договору (689,00 грн.) та 2273,70 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги;

- з відповідача-2 ТзОВ "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" в розмірі 2067,00 грн. (у зв'язку з задоволенням вимоги немайнового характеру про визнання недійсним договору (689,00 грн.) та вимоги майнового характеру про повернення земельної ділянки (1378,00 грн.)) та 2273,70 грн судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,104,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора Рівненської області задоволити.

2. Рішення господарського суду Рівненської області від 06.12.2016 року у справі №918/1047/16 скасувати.

Прийняти нове рішення.

Позов задоволити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Дубенської районної державної адміністрації від 05 серпня 2002 року № 400 "Про передачу в оренду земельної ділянки ЗАТ "Техвестсервіс" для обслуговування будинку мисливця і відпочинку на території Шепетинської сільської ради".

Визнати недійсним на майбутнє договір оренди земельної ділянки від 13 грудня 2002 року серії ВАС №327452, укладений між Дубенською районною державною адміністрацією та ЗАТ "Техвестсервіс", зареєстрований у Дубенському районному віддліземельних ресурсів про що у книзі державної реєстрації договрів оренди землі вчинено запис від 20.02.2003 року №1.

Товариству з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" () повернути державі в особі Рівненської обласної державної адміністрації із постійним користуванням Державного підприємства "Дубенське лісове господарство" () земельну ділянку площею 0,61 га, розташовану на території Шепетинської сільської ради Дубенського району шляхом підписання акту прийому-передачі.

Стягнути з Дубенської районної державної адміністрації (35600, м. Дубно, вул. Д. Галицького, 22, ) на користь Прокуратури Рівненсської області (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52, р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк: Держказначейська служба, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 28000) 2067,00 грн. грн. судового збору.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" (03148, м. Київ, Святошинський район, вул. Жмеринська, буд.5, ) на користь Прокуратури Рівненсської області (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52, р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк: Держказначейська служба, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 28000) 2067,00 грн. грн. судового збору.

Видати накази."

3. Стягнути з Дубенської районної державної адміністрації (35600, м. Дубно, вул. Д. Галицького, 22, ) на користь Прокуратури Рівненсської області (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52, р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк: Держказначейська служба, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 28000) 2273,70 грн. грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Техвестсервіс" (03148, м. Київ, Святошинський район, вул. Жмеринська, буд.5, ) на користь Прокуратури Рівненсської області (33028, м. Рівне, вул. 16 Липня, 52, р/р 5371, МФО 820172, ЗКПО 02910077, банк: Держказначейська служба, м. Київ, код класифікації видатків бюджету 28000) 2273,70 грн. грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги.

4. Місцевому господарському суду видати відповідні накази.

5. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Тимошенко О.М.