ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.03.2017 Справа № 904/1684/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТРАНСОІЛ", м. Полтава

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЕПР-БЛЕК-ОЙЛ", м. Дніпро

про стягнення 3 394 066,38 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Мірвода А.М. - представник (дов. б/№ від 06.02.2017)

від відповідача: Біжко Ю.О. - представник (дов. №б/ від 13.03.2017)

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ПОЛТРАНСОІЛ" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЕПР-БЛЕК-ОЙЛ" про стягнення заборгованості у розмірі 3 394 066,38 грн. за договором № 24-02/16 від 05.02.2016, з яких 705 000,0 грн. штраф, 61 615,00 грн. 3 % річних, 277 451,38 грн. інфляційні втрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов договору № 24-02/16 від 05.02.2016, в частині повної та своєчасної оплати товару.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 27.02.2017 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 13.03.2017.

13.03.2017 в судовому засіданні було розпочато розгляд справи по суті, про що зазначено в протоколі судового засідання (а.с. 76). Представник відповідача, який був присутній в судовому засіданні 13.03.2017, подав клопотання про відкладення розгляду справи. В обґрунтування поданого клопотання відповідач посилався на те, що про існування зазначеної справи йому стало відомо лише 13.03.2017. У цьому клопотанні відповідач посилався саме на необхідність у ознайомленні з матеріалами справи, підготування відзиву до нього, узгодження з відповідачем позиції щодо позовних вимог позивача по справі, а також вирішення питання щодо можливого визнання позовних вимог чи укладення мирової угоди.

Присутній в судовому засіданні 13.03.2017 представник відповідача не заперечував проти початку розгляду справи по суті. Після чого, представник позивача виклав зміст своїх позовних вимог, просив їх задовольнити у повному обсязі, надав пояснення по справі. При цьому, розпочинаючи розгляд справи по суті судом було враховано, що матеріали позовної заяви з додатками до неї були направлені позивачем на адресу відповідача 21.02.2017, про що свідчать опис вкладення та фіскальний чек пошти (а.с.8,9), отже відповідач був обізнаний про таку позовну заяву, суть спору та здійснені позивачем розрахунки. Відповідно до роздруківки з офіційного сайту ДП "Укрпошта", 28.02.2017 о 10:32 год. представнику відповідача було вручено позовну заяву з додатками.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 13.03.2017 на 20.03.2017.

20.03.2017 відповідач подав через канцелярію суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував у повному обсязі, вказував на те, що факсимільне відтворення підпису постачальника в договорі поставки застосовано всупереч вимог Цивільного кодексу України, а тому на думку відповідача, цей договір є недійсним. Також відповідач наполягав на тому, що акти прийому-передачі, залізничні накладні та видаткові накладні на товар мають істотні недоліки у їх оформленні, а тому не можуть бути належними доказами приймання відповідачем товару. Також, відповідач зазначає, що оскільки акти прийому-передачі не надавались відповідачу, в зв'язку з чим відповідач вказує про відсутність підстав для нарахування 3% річних, інфляційних та штрафу.

В судовому засіданні відповідачем було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

Крім того, відповідачем в судовому засіданні було заявлено клопотання про витребування доказів, в якому просив суд витребувати у філії "Південна залізниця "ПАТ Укрзалізниця", як одержувача за залізничними накладними №32197667 та №32197675 від 06.02.2016 - відомостей щодо одержання поставленого товару (про дату одержання вантажу, номер довіреності на одержання вантажу, дата її видачі, серія і номер паспорта матеріально відповідальної особи, яка одержує вантаж та її підпис), відомості щодо підстав на яких відбулося одержання поставленого товару за цими накладними. Також відповідач просив суд витребувати у позивача реєстр податкових накладних за лютий 2016.

Також, відповідач подав до суду клопотання про зменшення нарахування штрафних санкцій, в якому просив суд звільнити його від сплати штрафу, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, відповідачем було подано до суду клопотання про розстрочення виконання рішення суду, в якому відповідач посилаючись на скрутне фінансове становище, просив суд розстрочити заборгованість у розмірі 3 394 066,38 грн. на 12 місяців рівними частинами.

Також, 20.03.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ДНЕПР-БЛЕК-ОЙЛ" подало до господарського суду Дніпропетровської області зустрічний позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТРАНСОІЛ" про визнання договору поставки № 24-02/16 від 05.02.2016 недійсним.

У межах строків передбачених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладався з 20.03.2017 на 22.03.2017.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 22.03.2017, на підставі ст. 60, 62 ГПК України було відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЕПР-БЛЕК-ОЙЛ".

22.03.2017 представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 22.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

05.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПОЛТРАНСОІЛ" (постачальник - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ДНЕПР-БЛЕК-ОЙЛ" (покупець - відповідач) було укладено договір № 24-02/16 від 05.02.2016, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передати у власність покупцеві паливно-мастильні матеріали (товар), а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, прийняти та своєчасно сплатити цей товар (а.с.13-16).

Ціна, асортимент, кількість (об'єм) та порядок поставки кожної партії товару погоджується сторонами та відображається у рахунку фактурі, видаткових накладних (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 1.3 договору, доказом факту поставки товару є оформлені належним чином видаткові документи (товарно-транспортні накладні та/або додаткові угоди до договору, довіреність на отримання товарно-матеріальних цінностей та/або акти приймання-передачі товару). У випадку доставки товару покупцеві із залученням перевізника, постачальник оформлює товарно-транспортну накладну у 4-х екземплярах. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у постачальника, другий - передається водієм (експедитором) покупцеві, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом уповноваженого представника покупця (у разі потреби й печаткою або штампом покупця), передається покупцем перевізнику.

Згідно п. 3.1. договору, загальна ціна договору складається з сум поставок, вказаних у видаткових накладних, на кожну партію товару.

Постачання товару здійснюється на умовах DDP Інкотермс 2010 років (п.3.2. додаткової угоди №1 до договору).

В п. 5.3. договору вказано, що покупець зобов'язується підписати видаткові документи (товарно-транспортні накладні та/або видаткові накладні та/або акти приймання-передачі товару), надати довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей до початку вивантаження товару.

Договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2016. У разі відсутності письмової заяви жодної зі сторін про припинення дії цього договору, поданої до моменту припинення дії договору, договір вважається продовженим на один календарний рік. Кількість разів продовження дії цього договору є необмеженою (п. 9.1. договору).

Додаткові умови та строки поставки узгоджуються сторонами та закріплюються у додаткових угодах до цього договору (п. 5.1. договору).

08.02.2016 між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду №1 до договору, предметом якої було зобов'язання постачальника передати, а покупця прийняти і сплатити постачальнику нафтопродукти (мазут паливний М-100 зг. ДСТУ 4058-2001) у кількості 905,200 т. на загальну суму 4 317 804,00 грн. (а.с. 17).

Згідно з п. 2.1 додаткової угоди, покупець перераховує грошові кошти протягом 40 календарних днів з моменту отримання товару (партії товару), прийняття його по кількості та якості та підписання акту прийому-передачі товару.

На виконання умов договору та додаткової угоди до нього, позивач в період з 08.02.2016 по 13.02.2016 поставив відповідачу, а відповідач прийняв без заперечень нафтопродукти (мазут паливний М-100 зг. ДСТУ 4058-2001) у кількості 905,200 т. на загальну суму 4 317 804,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи видаткові накладні (а.с.18-23), акт прийому передачі від 08.02.2016 (а.с.24) та залізничні накладні (а.с.25-28).

Вказаний вище товар відповідач оплатив частково на суму 1 967 804,00 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи виписки по рахунку позивача (а.с. 50-62). Часткові оплати було проведено відповідачем: 15.02.2016, 22.02.2016, 16.03.2016, 04.04.2016, 06.04.2016, 07.04.2016,15.04.2016, 18.04.2016, 19.04.2016, 20.04.2016, 25.04.2016, 05.05.2016, 02.06.2016.

Отже, товар на суму 2 350 000,00 грн. залишився неоплаченим відповідачем, що і є причиною виникнення цього спору.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, яка кореспондується зі ст. 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи, а саме видатковими накладними (а.с.18-23), актом прийому передачі від 08.02.2016 (а.с.24) та залізничними накладними (а.с.25-28).

З огляду умови п. 2.1. додаткової угоди до договору, строк оплати товару є таким, що настав.

Доказів повної оплати поставленого позивачем товару, матеріали справи не містять.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказує на те, що акт прийому-передачі, залізничні накладні та видаткові накладні на товар мають істотні недоліки у їх оформленні. З цього приводу, суд зазначає таке:

Відповідно до частини 11 статті 1 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Положення ч.ч.1, 2 ст. 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судом встановлено, що надані позивачем видаткові накладні, акт прийому-передачі та залізничні накладні відповідають вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а також Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 8, та вважає, що наявні у справі накладні та акт прийому-передачі є підтвердженням того, що товар був поставлений відповідачу.

Заперечення відповідача щодо того, що факсимільне відтворення підпису постачальника в договорі поставки та додатковій угоді до нього застосовано всупереч вимог Цивільного кодексу України, а тому на думку відповідача, цей договір є недійсним, суд вважає необґрунтованими, оскільки матеріалами справи доведено виконання сторонами умов цього договору (поставка товару, його отримання та здійснена відповідачем часткова оплата), а тому посилання на недійсність договору за наслідком його виконання, суд розцінює як спробу відповідача уникнути відповідальності за неналежне виконання умов цього договору.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, доводи відповідача є необґрунтованими належними доказами та такими, що спростовуються матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 2 350 000,00 грн. підлягають задоволенню.

Також, на підставі ст. 625 ЦК України, за неналежне виконання грошових зобов'язань, позивач нарахував відповідачу 3% річних за період з 23.03.2016 по 22.02.2017 у розмірі 61615,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 277451,38 грн. за період з березня 2016 по грудень 2016 включно.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

У п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року вказано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат (а.с.11), судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 61 615,00 грн. та інфляційних втрат у сумі 277 451,38 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 705 000,00 грн., судом враховано таке.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно частин 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до п. 7.2. договору, у випадку прострочення оплати поставленого товару понад шістдесят календарних днів - покупець зобов'язаний сплатити постачальнику штраф у розмірі 30% від вартості неоплаченого товару.

Перевіривши розрахунок штрафу (а.с.11), судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафу у сумі 705 000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши клопотання відповідача про зменшення нарахування штрафних санкцій, в якому просив суд звільнити його від сплати штрафу, 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає таке.

Частиною 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Пунктом 1 ст. 233 Господарського кодексу України передбачено, що суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Санкції за прострочку виконання грошових зобов`язань передбачені статтями 217, 230, 231 Господарського кодексу України. При цьому, частина 1 статті 229 Господарського кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 218 Господарського кодексу України та статті 614 Цивільного кодексу України, які закріплюють принцип вини як підставу відповідальності боржника. За невиконання грошового зобов`язання боржник відповідає, хоч би його виконання стало неможливим не тільки в результаті його винних дій або бездіяльності, а і внаслідок дії непереборної сили або простого випадку. Тобто, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання грошового зобов`язання за будь-яких обставин.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не є штрафними санкціями, а є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи, що 3% річних та інфляційне збільшення боргу не є штрафними санкціями, у суду відсутня підстава для їх зменшення за клопотанням відповідача.

Одночасно з цим суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від сплати штрафу, оскільки посилання відповідача на тяжке фінансове становище, жодними доказами не підтверджені. До того ж, ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, визначено можливість зменшення штрафних санкцій лише у виняткових випадках, натомість відповідачем не наведено об'єктивних аргументів винятковість його становища.

Крім того, від представника відповідача надійшло клопотання про розстрочку виконання рішення суду на 12 місяців рівними частинами.

Відповідно до п. 6 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Клопотання відповідача щодо розстрочки виконання рішення мотивоване тяжким матеріальним становищем, відповідач зазначає, що негайне виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості у повному обсязі, може призвести до призупинення виробничої діяльності, затримці у виплаті заробітних плат та нанесенню збитків державі.

Згідно п. 7.1.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17.10.2012, розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (пункт 7.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 року №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів").

Згідно зі статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав жодних доказів на підтвердження тих обставин винятковості випадку, з наявністю якого процесуальний закон пов'язує можливість надання відстрочки виконання рішення суду.

Також, суд зазначає, що у випадку наявності підстав, що унеможливлюють виконання рішення суду відповідач не позбавлений права звернутись до суду з заявою про надання розстрочки/ відстрочки виконання рішення суду, в порядку ст. 121 ГПК України.

Щодо заявленого позивачем клопотання про призначення судової експертизи, суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідач пропонує поставити на розгляд такі питання:

1. Чи виконано підпис від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Днепр-Блек-Ойл» - ОСОБА_3 в графі отримав у видаткових накладних № 112 від 08.08.2016 року; № 116 від 09.02.2016 року; № 117 від 10.02.2016 року; № 118 від 11.02.2016 року; № 119 від 12.02.2016 року; № 120 від 13.02.2016 року, чи іншою особою?

2. Чи виконано підпис від імені бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтрансоіл» - ОСОБА_4 в графі «від постачальника» у видаткових накладних № 116 від 09.02.2016 року; № 117 від 10.02.2016 року; № 118 від 11.02.2016 року; № 119 від 12.02.2016 року; № 120 від 13.02.2016 року, чи іншою особою?

3. В якій період були підписані та пропечатані печатками видаткові накладні № 112 від 08.08.2016 року; № 116 від 09.02.2016 року; № 117 від 10.02.2016 року; №118 від 11.02.2016 року; №119 від 12.02.2016 року; № 120 від 13.02.2016 року від імені бухгалтера Товариства з обмеженою відповідальністю «Полтрансоіл» - ОСОБА_4 в графі «від постачальника» та від імені директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Днепр-Блек-Ойл» - ОСОБА_3 в графі отримав?

Для вирішення питання про призначення судової експертизи та зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясувати: чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

В судовому засіданні, з'ясовуючи питання щодо необхідності призначити судову експертизу, представнику відповідача було поставлене питання: чи заперечує він підписи представника позивача та свого представника на первинних документах. На це питання представник відповідача пояснив, що він не заперечує проти того, що первинні документи були підписані представниками позивача та відповідача, проте достеменно про це свідчити він не може, у зв'язку з чим відповідач вважає, що встановлення цих обставин є необхідним для правильного вирішення спору.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Відповідно до Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (буквених та цифрових) і підпису.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування (пункт 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

Суд вважає, що оскільки позивачем та відповідачем не заперечується факт підписання первинних документів їх представниками, суд не вбачає у цьому випадку дійсної потреби у спеціальних знаннях. також суд враховує часткову оплату на суму 1967 804,00 грн.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приймаючи до уваги вказані обставини, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання позивача про призначення почеркознавчої експертизи по справі.

Щодо клопотання про витребування доказів суд зазначає таке.

Згідно статті 38 Господарського процесуального кодексу України сторона у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Відповідач просить витребувати у філії "Південна залізниця "ПАТ Укрзалізниця", як одержувача за залізничними накладними №32197667 та №32197675 від 06.02.2016 - відомостей щодо одержання поставленого товару (про дату одержання вантажу, номер довіреності на одержання вантажу, дата її видачі, серія і номер паспорта матеріально відповідальної особи, яка одержує вантаж та її підпис), відомості щодо підстав на яких відбулося одержання поставленого товару за цими накладними.

Також відповідач просив суд витребувати у позивача реєстр податкових накладних за лютий 2016.

Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про витребування доказів, оскільки наявних в матеріалах справи доказів достатньо для повного та об'єктивного вирішення спору, в той час необхідність витребування вищевказаних документів відповідачем не обґрунтована, зокрема, не зазначено, в чому саме полягає доказова функція вказаних документів, які саме факти ці докази можуть спростувати або підтвердити.

Крім того, відповідачем не доведено належними та допустимими доказами неможливість самостійно надати ці документи.

Відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, при задоволені позову судові витрати у справі покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ДНЕПР-БЛЕК-ОЙЛ" (49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, буд. 33, кв. 1, код 39091636) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОЛТРАНСОІЛ" (36014, м. Полтава, вул. Шведська, буд. 2, кімната 315 А, код 37863008) заборгованості у розмірі 2 350 000,00 грн., 705 000,0 грн. штраф, 61 615,00 грн. 3 % річних, 277 451,38 грн. інфляційні втрати та 50911,00 грн. судового збору, про що видати наказ.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.03.2017

Суддя Я.С. Золотарьова