КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2017 р. Справа№ 910/23939/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Найченко А.М.,

за участю представників сторін:

від позивача-1: не з'явився;

від позивача-2: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: представник ОСОБА_2 (довіреність б/н від 30.01.2017);

від третьої особи без самостійний вимог на стороні позивачів: не з'явився.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016

у справі №910/23939/16 (суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом ОСОБА_4,

ОСОБА_3

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб,

Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит»

третя особа без самостійний вимог на стороні позивачів: ОСОБА_5

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

27.12.2016 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Фонду гарантування вкладів фізичних та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання протиправною бездіяльності та про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що 03.07.2015 між ними та ОСОБА_6 було укладено договір дарування грошових коштів, відповідно до якого останній безоплатно передав у власність ОСОБА_4 вклад у розмірі 20 000,00 доларів США, а ОСОБА_3 - вклад у розмірі 10 000,00 доларів США, що еквівалентно 420 232,18 грн по 210 116,09 грн кожній.

Вказані грошові кошти знаходяться у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» згідно договору-заяви про банківський вклад №300131/152215/3-15 від 06.01.2015, укладеного між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_6.

Позивачі стверджують, що з 03.07.2015 вони набули право власності на вказаний банківський вклад та стали сторонами договору-заяви про банківський вклад №300131/152215/3-15 від 06.01.2015.

Як стверджують позивачі, 02.03.2016 вони звертались із заявами до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» ОСОБА_7 з проханням включити їх до переліку вкладників ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», на що отримали відмову, оформлену листом №3-037310/3524 від 10.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовлено у прийнятті позовної заяви до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та кредит» про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії на підставі п. 1 частини 1 статті 62 ГПК України як такої, що не підлягає розгляду в господарських судах України.

При прийнятті вказаної ухвали суд першої інстанції послався на те, що нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та інших законодавчих актів України до юрисдикції господарських судів України не віднесено спори за позовом фізичної особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності, з вимогами до банку, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджена процедура ліквідації. За висновком суду першої інстанції вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у відповідності до норм ЦПК України, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 та передати справу до Господарського суду міста Києва для відкриття провадження та судового розгляду. В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 прийнято до провадження колегію суддів у наступному складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я., розгляд справи призначено на 29.03.2017.

Водночас, цією ж ухвалою суд апеляційної інстанції зобов'язав позивача надати суду оригінал позовної заяви з додатками.

27.03.2017, на виконання вимог ухвали, через відділ документообігу Київського апеляційного господарського суду скаржником надано матеріали позовної заяви з додатками, а відповідачем у справі 29.03.2017 відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 29.12.2016 у справі №910/29939/16 - без змін.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що до матеріалів вказаної позовної заяви, наданої апеляційному господарському суду, скаржником не додано доказів сплати судового збору за її подання.

Розпорядженням уповноваженої особи Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 №09-53/1226/17, у зв'язку з перебуванням судді Дикунської С.Я., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів сформовано судову колегію у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Чорногуз М.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2017 колегію суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Жук Г.А., Чорногуза М.Г. апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 прийнято до провадження.

В судовому засіданні 29.03.2017 представник відповідача висловив заперечення на апеляційну скаргу, доводи, викладені в ній визнав необґрунтованими, у зв'язку з чим просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач та третя особа в судове засідання не з'явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення строків розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого господарського суду, встановлених ст. 102 ГПК України, відсутність заяв та клопотань від учасників судового процесу про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та третьої особи у справі, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

29.03.2017 в судовому засіданні у справі №910/23939/16 Київським апеляційним господарським судом проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Колегія суддів обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом норм процесуального права при винесенні оскаржуваної судової ухвали, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 частини 1 статті 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Місцевий господарський суд, відмовляючи у прийнятті позовної заяви виходив з того, що позов подано до Господарського суду міста Києва фізичною особою, а оскільки даний спір не пов'язаний з реалізацією корпоративних прав, позивач не є суб'єктом підприємницької діяльності, склад учасників даного спору не відповідає статті 1 ГПК України, у зв'язку з чим дана заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

З таким висновком місцевого господарського суду колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 17.12.2015 №898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18.12.2015 №230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно зі статтею 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності. За змістом частини 3 цієї статті місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Частиною 1 статті 21 ГПК України передбачено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути підприємства та організації, зазначені у статті 1 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно правової позиції, викладеної в п.п. 3.2. п. 3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування ГПК України судами першої інстанції» від 26.12.2011 №18, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо спір непідвідомчий господарському суду, зокрема, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу або заява взагалі не підлягає розглядові в судовому порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Частиною 3 статті 2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

У свою чергу, статтею 1 вказаного Закону передбачено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Положеннями п. 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм законодавства та враховуючи положення статті 12 ГПК України, можна дійти висновку, що спори, які виникають на стадії ліквідації (банкрутства) банку, повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 та від 15.06.2016 у справі №21-286а16.

Частина 1 статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене. (зазначений правовий висновок викладений у п. 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України №9-зп від 25.12.1997).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що спір, який є предметом розгляду у даній справі, виник на стадії ліквідації банку.

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд у даній справі дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для відмови у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 частини 1 статті 62 ГПК України.

Згідно п. 2 частини 1 статті 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду, відповідно до п.1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 про відмову в прийнятті позовної заяви підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 скасуванню.

Відповідно до частини 7 статті 106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Згідно з п. 4.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 «Про деякі питання практики застосування розділу VI ГПК України» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій ст. 106 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 49 ГПК.

Керуючись статтями 99, 101 - 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 29.12.2016 у справі №910/23939/16 скасувати.

3. Справу №910/23939/16 передати на розгляд Господарському суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

М.Г. Чорногуз