РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017Справа №910/2681/17

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
простягнення 406 764,85 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:не з'явився
від відповідача:не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про стягнення 406 764,85 грн., з яких: 110 029,76 грн. заборгованості з орендної плати, 219 546,43 грн. пені за договором оренди, 38 760,42 грн. штраф за договором оренди, 26 054,68 грн. заборгованості за договором про відшкодування витрат з енергопостачання, 8 753,54 грн. пені за договором про відшкодування витрат з енергопостачання, 3 590,02 грн. штраф за договором про відшкодування витрат з енергопостачання.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем прийнятих на себе зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення №0101/2016 від 30.12.2015 р. в частині сплати орендної плати на суму 110 029,76 грн. та за договором про відшкодування витрат з енергопостачання №0101/2016-1 від 01.01.2016 р. на суму 26 054,68 грн., що стало підставою для нарахування пені та штрафу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.02.2017 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 22.03.2017 р.

16.03.2017 р. позивачем подано до суду додаткові пояснення по справі.

Представники сторін в судове засідання не з'явились. При цьому, позивач та відповідач були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №044 та №036 відповідно.

Згідно з п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Незважаючи на те, що відповідач в процесі розгляду справи не скористався правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на неявку представника позивача, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні складався протокол, який долучений до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва -

ВСТАНОВИВ:

30.12.2015 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №0101/2016 (далі - Договір оренди), відповідно до п. п. 1.1, 1.2 якого орендодавець зобов'язався передати орендарю в тимчасове платне користування (оренду) нежитлові приміщення №№1, 20, 21 групи приміщень №1, поверх 1 (літ.Э), загальною площею 146,40 кв.м., для улаштування хімчистки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з п. 2.1 Договору оренди приміщення передаються орендарю на підставі акту приймання-передачі.

У пункті 8.1 Договору оренди сторони погодили, що розмір орендної плати за місяць оренди складає 13 878,72 грн. без урахування податку на додану вартість.

Відповідно до п. 20.1 Договору оренди даний договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 31.12.2016 р.

На виконання умов Договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв в тимчасове платне користування об'єкт оренди, що підтверджується актом приймання-передачі приміщень від 01.01.2016 р.

01.01.2016 р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (користувач 1) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (користувач 2) укладено договір про відшкодування витрат з енергопостачання №0101/2016-1 (далі - Договір про відшкодування витрат), відповідно до п. 1.2 якого користувач 1 зобов'язався передавати користувачу 2 через побудовану мережу електроенергію на виробничі потреби, а користувач 2 зобов'язався відшкодовувати користувачу 1 витрати на передачу електроенергії на умовах, визначених даним договором.

Згідно з п. 4.1 Договору про відшкодування витрат кількість фактично спожитої електроенергії визначається по показникам лічильника 17 числа звітного місяця.

Відповідно до п. 4.4 Договору про відшкодування витрат нарахування відшкодування відповідачем спожитої електроенергії відбувається відповідно до діючих на момент оплати тарифів, встановлених діючим законодавством.

У пункті 5.2 Договору про відшкодування витрат сторони домовились, що даний договір вступає в силу з моменту укладення та діє до закінчення договору оренди, укладеного з відповідачем.

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошових зобов'язань за Договором оренди та Договором про відшкодування витрат, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості з орендної плати у розмірі 110 029,76 грн. за період з травня по грудень 2016 року та заборгованості з відшкодування витрат з енергопостачання в розмірі 26 054,68 грн. за жовтень та листопад 2016 року.

За змістом ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За приписами ст. ст. 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає Договір оренди та Договір про відшкодування витрат як належні підстави, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Матеріалами справи (актом приймання-передачі приміщень від 01.01.2016 р.) підтверджується факт передачі в оренду позивачем та прийняття відповідачем об'єкту оренди за Договором оренди.

При цьому, факт користування відповідачем об'єктом оренди у період з травня по грудень 2016 року підтверджується наданими позивачем копіями актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме: №ОУ-000009 від 31.05.2016 р. за травень 2016 року, №ОУ-0000011 від 30.06.2016 р. за червень 2016 року, №ОУ-000013 від 31.07.2016 р. за липень 2016 року, №ОУ-000015 від 31.08.2016 р. за серпень 2016 року, №ОУ-000017 від 30.09.2016 р. за вересень 2016 року, №ОУ-000019 від 31.10.2016 р. за жовтень 2016 року, №ОУ-000021 від 30.11.2016 р. за листопад 2016 року, №ОУ-000023 від 31.12.2016 р. за грудень 2016 року. Вказані акти підписано та скріплено печаткою відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частиною 1 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 8.2 Договору оренди передбачено, що оплата за користування приміщеннями сплачується орендарем один раз на місяць не пізніше 15-го числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 8.2 Договору оренди, відповідач повинен був сплачувати орендну плату не пізніше 15-го числа поточного місяця, за який здійснюється оплата.

Також у матеріалах справи містяться копії актів здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-000020 від 31.10.2016 р. на суму 9 845,56 грн. та №ОУ-000021 від 30.11.2016 р. на суму 16 209,13 грн., відповідно до яких відповідачем було прийнято надані позивачем послуги за Договором про відшкодування витрат за жовтень та листопад 2016 року

Відповідно до п. 4.3 Договору про відшкодування витрат оплата відбувається не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим місяцем.

Отже, станом на час розгляду справи строк виконання відповідачем грошових зобов'язань, щодо яких заявлено позов, настав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Разом з цим, відповідач у судові засідання не з'явився та будь-яких належних та допустимих доказів погашення заборгованості з орендної плати в розмірі 110 029,76 грн. та заборгованості за договором про відшкодування витрат з енергопостачання в розмірі 26 054,68 грн., всупереч вимогам ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України, до матеріалів справи не надав.

Обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, суду не наведено.

Таким чином, приймаючи до уваги належне виконання позивачем своїх зобов'язань за укладеними з відповідачем договорами, та враховуючи, що відповідачем не спростовано факту порушення взятих на себе обов'язків щодо внесення орендної плати та відшкодування витрат позивача з енергопостачання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості з орендної плати в розмірі 110 029,76 грн. та заборгованості за договором про відшкодування витрат з енергопостачання в розмірі 26 054,68 грн. підлягають задоволенню.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача 219 546,43 грн. пені та 38 760,42 грн. штрафу за прострочення орендної плати за період з 15.05.2016 р. по 23.12.2016 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 15.1 Договору оренди сторони домовились, що у випадку прострочення орендарем виконання зобов'язань, що передбачає здійснення платежів на користь орендодавця, і якщо будь-який платіж (його частина) за даним договором буде прострочений орендарем, орендар зобов'язаний сплатити орендодавцю пеню в розмірі 1% від відповідної суми простроченого зобов'язання за кожний день прострочення. Крім того, за кожні 30 календарних днів існування заборгованості за договором, орендар додатково буде зобов'язаний сплачувати орендодавцю штраф в розмірі 10% від суми заборгованості, яка склалась на день нарахування такого штрафу (вказаний штраф нараховується в останній день кожного 30-денного періоду прострочення оплати заборгованості, тобто штраф нараховується на 30-й день прострочення, 60-й день прострочення, 90-й день прострочення і так далі).

При цьому, як зазначено у п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», застосування іншого виду неустойки - штрафу до грошового зобов'язання законом не передбачено, що, втім, не виключає можливості його встановлення в укладеному сторонами договорі (наприклад, за необґрунтовану відмову від переказу коштів за розрахунковими документами отримувача коштів), притому і як самостійний захід відповідальності, і як такий, що застосовується поряд з пенею. В останньому випадку не йдеться про притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення двічі, тому що відповідальність настає лише один раз - у вигляді сплати неустойки, яка включає у себе і пеню, і штраф як лише форми її сплати.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У пункті 15.1 Договору оренди сторони погодили, що строк нарахування штрафних санкцій складає 3 роки.

Судом встановлено, що відповідачем у встановлений строк свого обов'язку зі сплати орендної плати за період з травня по грудень 2016 року не виконано, чим допущено прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), а тому позивачем правомірно заявлено вимогу про стягнення пені та штрафу за Договором оренди.

Одночасно з цим, статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» встановлено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Позивачем викладеної вище вимоги закону враховано не було, внаслідок чого помилково нараховано пеню в розмірі 1% від суми заборгованості.

З огляду на приписи ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України, позивачем невірно визначено останній день належного виконання грошових зобов'язань зі сплати орендної плати за травень та жовтень 2016 року, оскільки не враховано, що 15.05.2016 р. та 15.10.2016 р. були вихідними днями.

Крім того, позивачем безпідставно включено пеню, нараховану за попередній місяць, до суми основної заборгованості за поточний місяць, оскільки пеня на пеню не нараховується.

За перерахунком суду, враховуючи визначену позивачем кінцеву дату періоду прострочення, сума пені за прострочення сплати орендної плати за період з травня по грудень 2016 року складає 10 199,94 грн., з яких:

- 2 434,29 грн. пеня за прострочення оплати 12 878,72 грн. за травень 2016 року, нарахована за період з 17.05.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 2 206,19 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за червень 2016 року, нарахована за період з 16.06.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 1 821,68 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за липень 2016 року, нарахована за період з 16.07.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 1 447,41 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за серпень 2016 року, нарахована за період з 16.08.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 1 083,00 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за вересень 2016 року, нарахована за період з 16.09.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 718,96 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за жовтень 2016 року, нарахована за період з 18.10.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 403,47 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за листопад 2016 року, нарахована за період з 16.11.2016 р. по 23.12.2016 р.;

- 84,94 грн. пеня за прострочення оплати 13 878,72 грн. за грудень 2016 року, нарахована за період з 16.12.2016 р. по 23.12.2016 р.

Таким чином, вимоги про стягнення пені за прострочення орендної плати підлягають частковому задоволенню на суму 10 199,94 грн.

Здійснюючи перевірку наданого позивачем розрахунку заявленого до стягнення штрафу, передбаченого пунктом 15.1 Договору оренди, судом встановлено, що позивачем допущено арифметичну помилку.

При здійсненні судом перерахунку заявленого до стягнення штрафу, судом встановлено, що сума штрафу за прострочення орендної плати за період з травня по грудень 2016 року є більшою, ніж сума нарахована позивачем, у зв'язку з чим, враховуючи межі позовних вимог, вимоги про стягнення штрафу за Договором оренди в розмірі 38 760,42 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.

Одночасно з цим, вимоги позивача про стягнення 8 753,54 грн. пені та 3 590,02 грн. штрафу за прострочення відшкодування витрат з енергопостачання за період з жовтня по листопад 2016 року не підлягають задоволенню, оскільки умовами договору про відшкодування витрат з енергопостачання №0101/2016-1 від 01.01.2016 р. не передбачено штрафних санкцій за порушення відповідачем зобов'язання.

Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Одним з видів забезпечення виконання зобов'язань є неустойка (ч. 1 ст. 546, ч.ч. 1.3 ст. 549 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, чинне цивільне законодавство не передбачає можливість забезпечення виконання грошових зобов'язань, що виникли між сторонами, шляхом позадоговірного встановлення штрафу та пені, а договірні відносини між сторонами з цього приводу відсутні.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 24.03.2015 р. у справі №916/4205/14.

Таким чином, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та стягнення з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованості з орендної плати в розмірі 110 029,76 грн., пені за договором оренди в розмірі 10 199,94 грн., штрафу за договором оренди в розмірі 38 760,42 грн. та заборгованості за договором про відшкодування витрат з енергопостачання в сумі 26 054,68 грн.

Інша частина вимог (пеня за договором оренди в сумі 209 346,49 грн., пеня за договором про відшкодування витрат з енергопостачання в сумі 8 783,54 грн. та штраф за договором про відшкодування витрат з енергопостачання в розмірі 3 590,02 грн.) не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3; ідентифікаційний код НОМЕР_2) заборгованість з орендної плати в розмірі 110 029 (сто десять тисяч двадцять дев'ять) грн. 76 коп., пеню за договором оренди в розмірі 10 199 (десять тисяч сто дев'яносто дев'ять) грн. 94 коп., штраф за договором оренди в розмірі 38 760 (тридцять вісім тисяч сімсот шістдесят) грн. 42 коп., заборгованість за договором про відшкодування витрат з енергопостачання в сумі 26 054 (двадцять шість тисяч п'ятдесят чотири) грн. 68 коп. та судовий збір у розмірі 2 775 (дві тисячі сімсот сімдесят п'ять) грн. 67 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.03.2017 р.

Суддя В.П. Босий