ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р.Справа № 916/577/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді В.Б. Туренко

суддів Л.В. Поліщук, С.В. Таран

при секретарі судового засідання: А.В. Земляк

за участю представників сторін:

від ТОВ «Алвас» - І.П. Носенко

від Ізмаїльської міської ради Одеської області - не з'явився, про день, час та місце апеляційного перегляду повідомлений належним чином

від ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд» -В.Є. Ковальський

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїлагрошляхбуд»

на рішення господарського суду Одеської області від 20.04.2016 року

у справі №916/577/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Алвас»

до Ізмаїльської міської ради Одеської області

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариства «Ізмаїлагрошляхбуд»

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Алвас» звернулось до місцевого господарського суду з позовом до Ізмаїльської міської ради Одеської області про визнання права власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,3911 га на території Ізмаїльської міської ради Одеської області, а саме: будівлю сторожки під літ. «У» площею 9,0 кв.м.; будівлю гаражу під. літ «С», площею 19,9 кв.м.; будівлю вбиральні під літ. «Щ», згідно технічного паспорту на громадський будинок, складеного ПП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» 21.12.2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані ст. 376 Цивільного кодексу України.

У відзиві на позов, відповідач зазначив про його необґрунтованість та безпідставність.

Рішенням господарського суду Одеської області від 20.04.2016 року (суддя Літвінов С.В.), оформленим відповідно до вимог ст. 84 ГПК України 25.04.2016 року, позов задоволено, визнано за позивачем право власності на будівлі, що розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,3911 га на території Ізмаїльської міської ради Одеської області за адресою: АДРЕСА_1 а саме: будівлю сторожки під літ. «У» площею 9,0 кв.м., будівлю гаражу під літ. «С» площею 19,9 кв.м., будівлю вбиральні під літ. «Щ», згідно технічного паспорту на громадський будинок, складеного ПП «Бюро технічної інвентаризації та оцінки» 21.12.2015 року.

Не погодившись з рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Ізмаїлагрошляхбуд», як особа, яка не приймала участі при розгляді даної справи, звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило його скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13.02.2017 року скаржнику поновлено пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу прийнято до провадження із призначенням до розгляду.

Відзиви на апеляційну скаргу від сторін не надходили.

В судовому засідання апеляційної інстанції 23.03.2017 року відповідачем заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення господарським судом Одеської області справи №916/317/16 за позовом ПрАТ «Ізмаїлгрошляхбуд» до ТОВ «Алвас», третя особа - Ізмаїльська міська ради Одеської області про зобов'язання за власний рахунок знести гараж площею 21,3 кв.м., позначений в технічному паспорті літ. «С», самочинно збудований на земельній ділянці площею 5,2979 га, за адресою: АДРЕСА_1 та звільнити вказану земельну ділянку від усього майна, що належить ТОВ «Алвас».

Представник ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд» заперечував проти задоволення вказаного клопотання.

Заявлене клопотання розглянуто судовою колегію в судовому засіданні, та відхилено, з огляду на те, що дана справа №916/577/16 не пов'язана зі справою №916/317/16 у розумінні ст. 79 ГПК України.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 23.03.2017 року залучено до участі у справі, як третю особу без самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд».

Заслухавши представників ТОВ «Алвас», ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, судова колегія зазначає наступне.

22.11.1996 року на підставі рішення Ізмаїльської Ради народних депутатів Ізмаїльського району Одеської області від 17.09.1996 року №86-ХХП АТ «Ізмаїлагрошляхбуд», правонаступником якого є ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», видано державний акт серії ОД 28 на право постійного користування землею, а саме: земельною ділянкою, площею 5,2979 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення і експлуатації основних, підсобних та допоміжних будівель і споруд та адміністративно-побутових будівель. Державний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №30.

11.12.2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 04.12.2008 року №1593 АТ «Ізмаїлагрошляхбуд», правонаступником якого є ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», видано свідоцтво №1381 право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (опис об'єкта наведеній в свідоцтві). Зазначене право власності зареєстровано 17.12.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21295518.

26.01.2009 року між ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд» (Продавець) та гр. ОСОБА_4 (Покупець) укладено договір купівлі-продажу 1/20 частки нежитлових приміщень адміністративної будівлі.

В подальшому, гр. ОСОБА_4 придбану частку внесено до статутного капіталу ТОВ «Алвас».

28.09.2009 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської рали від 24.09.2009 року №1201 ТОВ «Алвас» видано свідоцтво НОМЕР_1 про право власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (опис об'єкта наведеній в свідоцтві). Форма власності: приватна спільна часткова. Частка: 1/20, яка складається із літ. «А» - адміністративна будівля, приміщення: № 4, 5, 6 - кабінети, № 7 - коридор, № 8, 9, 10 - кабінети. Загальна площа - 109,4 кв.м.

За твердженням ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», відчужена 1/20 частка нежитлових приміщень складається лише з приміщень №№4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 адміністративної будівлі (позначеної в технічному паспорті літерою «А»), які розташовані на першому поверсі адміністративної будівлі. Інші приміщення першого поверху тієї ж будівлі та всі приміщення другого поверху (в тому числі і ті, що розташовано над приміщеннями ТОВ «Алвас») є власністю ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд» (частка 19/20).

Рішенням Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.03.2011 року №559-VI «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду терміном на 49 років ТОВ «Алвас» для розміщення та експлуатації складу ПММ по АДРЕСА_1» ТОВ «Алвас» надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у довгострокову оренду земельної ділянки загальною площею 0,3911 га для розміщення складу паливно-мастильних матеріалів (ПММ), у тому числі, земельної ділянки №1 площею 0,2090 га та земельної ділянки №2 площею 0,1841 га.

За твердженням позивача, з метою задоволення своїх виробничих потреб в процесі здійснення господарської діяльності на вищезазначеній земельній ділянці, ТОВ «Алвас» збудувало у 2011 році будівлю сторожки під літ. «У» площею 9,0 кв.м., будівлю гаражу під літ. «С» площею 19,9 кв.м., а також будівлю вбиральні під літ. «Щ».

Згідно висновку про технічний стан та можливість подальшої експлуатації будівель (літер У, С, Щ), розташованих на території складу ПММ ТОВ «Алвас» за адресою: АДРЕСА_1, виготовленого експертом ОСОБА_5, вищеперелічені будівлі відповідають відповідним державним будівельним нормам (ДБН) та придатні для подальшої експлуатації відповідно до свого функціонального призначення.

З урахуванням наведеного та посилаючись на правомірність підстав набуття прав на вищевказане нерухоме майно, а також на ті обставини, що ТОВ «Алвас» позбавлене можливості реалізації своїх повноважень власника щодо вищезазначеного нерухомого майна за відсутністю відповідних правовстановлюючих документів на нього, позивач звернувся до місцевого господарського суду з даним позовом.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ Алвас», із посиланням на ч.ч. 3, 5 ст. 376 ЦК України зазначило, що чинне законодавство України допускає визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, права власності на нерухоме майно за рішенням суду, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, а також у разі якщо це не порушує права інших осіб.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, Ізмаїльська міська рада вказала про відсутність у позивача права користування земельною ділянкою, на якій розташовані самочинно збудовані об'єкти.

Місцевий господарський суд задовольняючи позовні вимоги повністю, виходив з того, що позивач в розумінні ст. ст. 125,126 ЗК України не є користувачем земельної ділянки загальною площею 0,3911 га для розміщення складу ПММ по АДРЕСА_1 на якій знаходяться самочинно збудовані ним об'єкти нерухомості. Разом з тим, на підставі рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.03.2011 року №559-УІ позивачем до теперішнього часу здійснюється оформлення правовстановлюючих документів на зазначену земельну ділянку та з відома Ізмаїльської міської ради протягом тривалого часу здійснюється фактичне використання зазначеної земельної ділянки у своїй господарській діяльності. Крім того, Ізмаїльська міська рада не зазначила у своєму відзиві про порушення з боку ТОВ «Алвас» прав та охоронюваних законом інтересів територіальної громади м. Ізмаїл та/або інших суб'єктів господарювання.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд» вказало, що такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, їх зроблено помилково, за неповним з'ясування усіх обставин, що мають значення для правильного вирішення цього спору. Так, вирішуючи цей спір, місцевий господарський суд повинен був на підставі належних та допустимих доказів достовірно встановити хто є власником та/або користувачем земельної ділянки, на якій позивач самочинно збудував нерухоме майно. Нез'ясованість цього питання призвела до порушення прав скаржника.

Судова колегія, погоджується з доводами ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», наведеними в апеляційній скарзі, з огляду на слідуюче.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (ч.1). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2). Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч.3). Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч.4). На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5). Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене (ч. 6). У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (ч. 7).

Пунктами 3, 4 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» встановлено, що право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Згідно п.п. 14, 15, 16 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). При цьому суд має враховувати, що відсутність заперечень власника проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, чи визнання такого позову має бути обґрунтовано відповідними доказами, що підтверджують право на вчинення таких процесуальних дій, зокрема, договорами купівлі продажу земельної ділянки, оренди, міни. Виходячи зі змісту частини третьої статті 376 ЦК, при доведенні визначених нею умов суд може визнати право власності на самочинно збудоване майно також за особою, яка його збудувала, якщо після закінчення будівництва земельну ділянку цій особі було передано у власність або надано у користування, або з власником земельної ділянки, на якій розміщено майно, укладено договір суперфіцію (частина перша статті 413 ЦК) відповідно до її цільового призначення. Вирішуючи справи такої категорії, суд має виходити з того, що надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно чи укладення договору суперфіцію може відбутися як до пред'явлення позову до суду, так і після цього. Позов особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, про визнання права власності на цю нерухомість може бути задоволено судом на підставі частини третьої статті 376 ЦК, якщо буде встановлено, що власник або користувач земельної ділянки не заперечує проти цього, будівництво не порушує права інших осіб і відповідає будівельним, архітектурним, санітарним, екологічним та іншим нормам і правилам, державним стандартам.

За приписами ч. 2 ст. 377 ЦК України (в редакції, чинній на момент набуття позивачем право власності на 1/20 частки нежитлових приміщень адміністративної будівлі) у випадку, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення містилися і у чинній на той час ст. 120 ЗК України.

Таким чином, ТОВ «Алвас» має право лише спільно з ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд» користуватись частиною земельної ділянки, на якій розташована адміністративна будівля (літ. «А»), та, відповідно, вимагати оформлення його права оренди на частину земельної ділянки під адміністративною будівлею та частину ділянки, яка безпосередньо прилягає до цієї будівлі, та необхідна ТОВ «Алвас» для її обслуговування. Інші частини земельної ділянки не мають жодного стосунку до розміщення чи обслуговування придбаної ТОВ «Алвас» частини адміністративної будівлі.

Вищенаведені обставини встановлені у рішенні господарського суду Одеської області від 10.12.2014 року у справі №916/3926/14, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 10.03.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 12.05.2015 року, які в свою чергу відповідно ст. 35 ГПК мають преюдиціальне значення.

Отже, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами у розумінні ст. 34 ГПК України здійснення оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій самочинно збудовані об'єкти нерухомості. Жодних рішень Ізмаїльської міської ради про надання вказаної земельної ділянки у користування ТОВ «Алвас» не приймалось, будь-які права на цю частину земельної ділянки у ТОВ «Алвас» відсутні.

Рішення Ізмаїльської міської ради Одеської області від 31.03.2011 року №559-VI «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у довгострокову оренду терміном на 49 років ТОВ «Алвас» для розміщення та експлуатації складу ПММ по АДРЕСА_1», з урахуванням вищенаведених норм чинного законодавства України, не може не може вважатися рішенням про надання ТОВ «Алвас» земельної ділянки.

Більш того, позивач не здійснює і не може здійснювати оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій самочинно збудовані об'єкти нерухомості та яка знаходиться в постійному користуванні ПрАТ Ізмаїлагрошляхбуд», оскільки останній заперечує проти вилучення у нього цієї частини земельної ділянки.

У зв'язку з цим, висновок суду першої інстанції, що самочинним будівництвом не порушуються права та охоронювані законом інтереси інших суб'єктів господарювання також є помилковим, оскільки наявність самочинно збудованого майна ТОВ «Алвас» на земельній ділянці, яка знаходиться на праві постійного користування у ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», порушує права останнього, як землекористувача та унеможливлює повноцінне користування цією земельною ділянкою.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія дійшла висновку, що у даному випадку відсутні підстави для визнання права власності на самочинне збудоване майне за рішенням суду відповідно до ст. 376 ЦК України, оскільки, по-перше, земельна ділянка у встановленому законом порядку ТОВ «Алвас» під уже збудоване майно не надавалась; по-друге, ПрАТ «Ізмаїлагрошляхбуд», як землекористувач заперечує проти визнання права власності на самочинне збудоване майно за ТОВ «Алвас».

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із відмовою у позові, а апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір за апеляційний перегляд відшкодовується скаржнику за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Ізмаїлагрошляхбуд» задовольнити.

Рішення господарського суду Одеської області від 20.04.2016 року у справі №916/577/16 скасувати.

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Алвас» на користь Приватного акціонерного товариства «Ізмаїлагрошляхбуд» 3031,60 грн. витрат по сплаті судового збору за апеляційний перегляд.

Доручити господарського суду Одеської області видати відповідний наказ з зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постанови законної сили.

Повний текст постанови складено 27.03.2017 року

Головуючий суддя В.Б. Туренко

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя С.В. Таран