РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017Справа №910/1155/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ»

до Державного підприємства «Укрриба»

про стягнення 37 145,77 грн.

Суддя В.О. Демидов

Представники сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача Панасенко О.А. (дов. №11-13/35 від 01.03.2017).

встановив :

24.01.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ» звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства «Укрриба» про стягнення 37 145,77 грн.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 у справі №01-23/903/727/16 визнано недійсним з моменту укладення договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» та Державним підприємством «Укрриба», проте питання щодо застосування наслідків недійсності правочину не розглянуто, у зв'язку із чим позивач просив стягнути з відповідача сплачені ним на виконання умов цього договору грошові кошти у розмірі 37145,77 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 26.01.2017 порушено провадження у справі №910/1155/17, розгляд справи призначено на 16.02.2017.

09.02.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав заперечення на позовну заяву, у яких просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач просить застосувати реституцію по двом різним договорам (договору від 11.07.2012, за яким ДП «Укрриба» не є стороною, та по якому не надано доказів визнання його недійсним, а також по договору від 14.092.2014 №4/14, який визнано судом недійсним та по якому судом прийнято рішення про відмову у застосуванні реституції.

14.02.2017 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а також відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності.

16.02.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 16.02.2017 судом у відповідності до ст. 77 господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 02.03.2017.

27.02.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав доповнення до позову.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.03.2017 у зв'язку із неявкою представника позивача, а також необхідністю витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 21.03.2017.

20.03.2017 позивач через загальний відділ діловодства суду подав заперечення на відзив до позову.

В судове засідання 21.03.2017 з'явився представник відповідача, надав пояснення по суті справи.

Представник позивача в судове засідання 21.03.2017 не з'явився, причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 21.03.2017 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив такі фактичні обставини справи.

11.07.2012 між Відкритим акціонерним товариством «Волиньрибгосп» (зберігач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» (співзберігач) було укладено договір б/н співзберігання з правом користування гідротехнічних споруд, які обліковуються на балансі ДП «Укрриба», відповідно до п. 1.1 якого зберігач передає, а співзберігач приймає на відповідальне зберігання з правом користування згідно акту приймання-передачі, нерухоме державне майно, яке знаходиться на балансі ДП «Укрриба», та розташоване в Луцькому та Ківерцівському районах Волинської області.

За умовами п. 2.1, 2.2 договору розмір плати за користування переданого зберігачем спів зберігачу майна складає 4571,99 грн. у місяць, у тому числі ПДВ, що складає 761,99 грн. Співзберігач проводить сплату за користування майном зберігачу щомісячно в термін до 25 числа наступного за звітним місяцем на поточний рахунок ДП «Укрриба».

Цей договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 01.07.2015 (п. 7.1 договору).

Крім того, 14.02.2014 між Державним підприємством «Укрриба» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» (сторона 2) було укладено договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14, відповідно до п. 1.1 якого предметом цього договору є надання (передача) стороною 1 - стороні 2 права на експлуатацію гідротехнічних споруд, пов'язаних з ними робочих машин та обладнання у єдиному технологічному процесі для рибогосподарської діяльності, консультаційних послуг, а також проведення розрахунків за ці послуги. Місцезнаходження гідротехнічних спору, пов'язаних з ними робочих машин та обладнання: Волинська обл., Луцький р-н, с. Рокині. Детальний перелік майна, право на експлуатацію якого передається, наведено у додатку №1, який є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 4.1 договору визначено, що ціна за договором визначається відповідно до Протоколу про договірну ціну, який є невід'ємною частиною договору і становить 510,77 грн. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за попередній місяць.

Згідно з п. 4.2 Договору сторона-2 зобов'язується здійснювати оплату за договором щомісячно на розрахунковий рахунок сторони 1 не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 було частково задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» та визнано недійсним з моменту укладення договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» та Державним підприємством «Укрриба». В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що судом при розгляді вказаної справи №01-23/903/727/16 не вирішувалося питання щодо застосування наслідків недійсності правочину, у зв'язку із чим він просив стягнути з відповідача сплачені ним на виконання умов цього договору грошові кошти у розмірі 37145,77 грн.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 визнано недійсним з моменту укладення договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» та Державним підприємством «Укрриба».

При цьому судом відмовлено у задоволені вимог про застосування наслідків недійсності правочину виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч. 3 ст. 207 Господарського кодексу України (яка кореспондується зі ст. 236 Цивільного кодексу України) виконання господарського зобов'язання, визнаного судом недійсним повністю або в частині, припиняється повністю або в частині з дня набрання рішенням суду законної сили як таке, що вважається недійсним з моменту його виникнення. У разі якщо за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним і припиняється на майбутнє.

За змістом ст. ст. 651, 653 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України).

Із правової природи такого зобов'язання вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі визнання його недійсним унеможливлює застосування наслідків наслідки недійсності правочину відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, оскільки використання майна - "річ" безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 23.12.2015 р. у справі №3-1143гс15.

Більш того, відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

Позивачем на вимогу ухвали суду не було надано жодного належного та допустимого доказу в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження факту понесення ним витрат на заявлену до стягнення суму.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» про стягнення з ДП «Укрриба» грошових коштів у розмірі 16 269,65 грн., сплачених на виконання умов договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За умовами ч. 2 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

У випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається.

Оскільки рішенням господарського суду м. Києва від 14.11.2016 вже вирішено спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, а саме щодо застосування наслідків недійсності договору про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі АГ» та Державним підприємством «Укрриба», та у задоволенні цих позовних відмовлено, суд дійшов висновку про припинення провадження у справі в частині стягнення з ДП «Укрриба» грошових коштів у розмірі 16 269,65 грн., сплачених на виконання умов цього договору.

Разом з тим, звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача 37 145,77 грн., посилаючись на те, що саме ця сума була ним сплачена на виконання умов договору про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, що перебувають на балансі ДП «Укрриба» №4/14 від 14.02.2014.

На підтвердження позовних вимог позивач надав платіжні доручення за період 2014-2016 років, в призначенні яких вказано плата за гідроспоруди а також виписки з особового рахунку, проте ідентифікувати їх як сплату саме за договором №4/14 від 14.02.2014, не можливо.

Крім того суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 2.7 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» Частиною третьою статті 207 ГК України передбачена і можливість припинення господарського зобов'язання лише на майбутнє. Отже, якщо зі змісту господарського договору випливає, що зобов'язання за цим договором може бути припинено лише на майбутнє, оскільки неможливо повернути усе одержане за ним (наприклад, вже здійснене користування за договором майнового найму (оренди), користування електроенергією, спожиті послуги, зберігання, здійснене за відповідним договором, тощо), то господарський суд одночасно з визнанням господарського договору недійсним (за наявності підстав для цього) зазначає в резолютивній частині рішення, що зобов'язання за договором припиняється лише на майбутнє.

При цьому слід враховувати, що зобов'язання припиняються на майбутнє не на підставі відповідної вказівки в рішенні суду, а в силу закону, тому при визнанні недійсним правочину (господарського договору) зобов'язання його сторін припиняються на майбутнє з моменту набрання чинності рішення суду про визнання правочину (договору) недійсним, хоча б у судовому рішенні й не було зазначено про таке припинення.

Якщо господарське зобов'язання припиняється лише на майбутнє, господарським судам слід виходити з того, що у відповідних випадках і неможливості повернення одержаного за зобов'язанням у натурі правові наслідки такої недійсності визначаються відповідно до статті 216 ЦК України та частини другої статті 208 ГК України.

Разом з тим якщо за правочином, визнаним недійсним, права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, то наслідки у вигляді реституції застосовані бути не можуть, але згідно з частиною другою статті 236 ЦК України можливість настання таких прав та обов'язків у майбутньому припиняються.

Крім того, за змістом статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Разом із тим частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Фактичне користування майном на підставі договору оренди унеможливлює у разі його недійсності проведення між сторонами двосторонньої реституції, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту укладення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №3-195гс15.

Таким чином враховуючи, що між сторонами було укладено договір про передачу права експлуатації гідротехнічних споруд, суд дійшов висновку не недоведеність та необґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на виконання умов цього до говору 20 876,12 грн.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності суд зазначає про відсутність підстав для його розгляду, з огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні позовних вимог по суті.

При цьому суд зазначає, що позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Тобто, якщо суд, розглянувши справу у відповідно до вимог ст. 43 ГПК України, прийде до висновку щодо відсутності у позивача суб'єктивного права чи відсутності порушень такого права з боку відповідача, він має відмовити в позові не за пропуском строку позовної давності, а по суті спору. В разі ж, коли позов підлягає задоволенню, однак позивачем пропущено строк позовної давності, то суд вправі відмовити в задоволенні позову з підстав пропуску такого строку.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 20 876,12 грн. у зв'язку із необґрунтованістю, з покладенням судових витрат в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

1. Провадження у справі в частині стягнення з Державного підприємства «Укрриба» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ» грошових коштів у розмірі 16 269,65 грн. - припинити.

2. У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Трансгазіндастрі-АГ» до Державного підприємства «Укрриба» про стягнення 20 876,12 грн. - відмовити.

Повне рішення складене та підписане 24.03.2017

Суддя В.О. Демидов