КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Справа№ 910/19389/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від позивача: Пацуля В.М. за дов. № 4 від 03.01.2017.

від відповідача: не з'явився.

від третьої особи: Волощук В.В. за дов. № 2/5-16-5 від 30.12.2016.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт"

на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 (суддя Літвінова М.Є.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт"

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Дочірнє підприємство "ЕЛЬТОН-ДНІПРО" Закритого акціонерного товариства "ЕЛЬТОН"

про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення 253 044,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 в задоволені позову Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт" до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Дочірнє підприємство "ЕЛЬТОН-ДНІПРО" Закритого акціонерного товариства "ЕЛЬТОН" про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення 253 044,00 грн., відмовлено повністю.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевим господарським судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушено або неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Куксов В.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.02.2017 прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 до розгляду та порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 15.03.2017.

14.03.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від відповідача надійшли заперечення на апеляційну скаргу, відповідно до яких останній просив рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні 15.03.2017 представник апелянта підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив задовольнити її, а рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні 15.03.2017 представник третьої особи заперечив проти доводів викладених в апеляційній скарзі, просив рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судове засідання 15.03.2017 відповідач свого представника не направив, про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Згідно із п.3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011 Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишене без змін, виходячи із наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, між позивачем, як Іпотекодержателем, та третьою особою, як Іпотекодавцем, 02.04.2014 було укладено Іпотечний договір № 15/2014-01, предметом якого є нерухоме майно - нежиле приміщення 3-го поверху (в літ. А), загальною площею 468, 60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Цей Договір забезпечує вимоги Іпотекодержателя частково, що випливають з Договору № 15/2014 про відкриття мультивалютної кредитної лінії від 02.04.2014 (а також усіх додаткових угод до нього та додаткових угод, що будуть укладені у майбутньому), укладеного між Іпотекодержателем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Центрумікс трейд" (Боржник) (п. 1.1. Іпотечного договору).

Як передбачено п. 1.6. Договору іпотеки, на строк дії цього Договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) Іпотекодавця.

Відповідно до п. 4.1.2. Договору іпотеки Іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-якій спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду та не передавати у заставу предмет іпотеки), крім випадків, встановлених законом. При отриманні такої згоди Іпотекодавець зобов'язаний попереджувати набувачів предмету іпотеки та осіб, за вимогами яких предмет іпотеки обтяжується зобов'язаннями, про наявність іпотеки згідно цього Договору і надавати Іпотекодержателю документи (їх копії), що підтверджують здійснення такого попередження.

Згідно з п. 5.2.1. Договору іпотеки позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється шляхом набуття Іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань Іпотекодавця за Договором кредиту згідно з цим застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що відповідно до ст. 37 Закону України "Про іпотеку" прирівнюється до договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Враховуючи те, що боржником були порушені умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та процентів за користування грошовими коштами, позивач звернувся до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на предмет іпотеки.

17.05.2016 державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Синицею Т.В. було зареєстровано право власності позивача на нерухоме майно - нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, під час перебування спірного нерухомого майна в іпотеці, 01.11.2015 між третьою особою (Орендодавець) та відповідачем (Орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення, відповідно до пункту 1.1. якого Орендодавець зобов'язується надати Орендарю у тимчасове користування на відплатній основі частину нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, разом з майном в ньому, а Орендар зобов'язується використовувати його згідно пункту 3.1. вказаного Договору.

Загальна площа приміщення становить 230, 00 кв.м. (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 1.3. Договору приміщення буде використовуватись Орендарем для розміщення офісних, виробничих та складських приміщень, що необхідні для здійснення господарської діяльності Орендаря.

На виконання умов Договору третя особа передала відповідачу в оренду вказане в пункті 1.1. Договору нерухоме майно, про що свідчить акт приймання-передачі від 01.01.2016.

Третя особа (Орендодавець) та відповідач (Орендар) 01.05.2016 уклали Додаткову угоду № 1 до Договору оренди, якою пункти 1.1., 1.2. Договору виклали в наступній редакції: "Орендодавець зобов'язується надати Орендарю у тимчасове користування на відплатній основі частину нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, разом з майном, що в ньому находиться, а Орендар зобов'язується використовувати його, згідно пункту 1.3. вказаного Договору. Загальна площа зазначеного приміщення становить 468,6 кв.м.

У відповідності до акту приймання-передачі від 01.05.2016 третя особа передала відповідачу вказане у п.п.1.1., 1.2. Договору в редакції Додаткової угоди № 1 до нього нерухоме майно.

Як передбачено п. 9.2. Договору, в редакції Додаткової угоди № 2 від 03.05.2016, що даний Договір укладено на термін з 01.01.2016 по 31.07.2016, за згодою сторін може бути пролонгованим.

Отже, третя особа (Іпотекодавець) передала відповідачу в оренду нерухоме майно, яке є предметом іпотеки під час дії Іпотечного договору, тоді як позивач, як Іпотекодержатель, не надавав згоди на укладення такого договору.

Враховуючи викладене, позивач вважає, що укладений між відповідачем та третьою особою Договір оренди є недійсним в силу ст. 12 Закону України "Про іпотеку", у зв'язку з чим у відповідача відсутні будь-які правові підстави для перебування у спірному нежитловому приміщенні.

Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судових засіданнях з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним і обґрунтованим з наступних підстав.

Згідно з ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містяться у статті 20 Господарського кодексу України.

Згідно з приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги до чинності правочину визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

В пункті 2.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" наголошено на тому, що якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, господарський суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а має дати належну оцінку відповідним доводам позивача.

З матеріалів справи вбачся, що 02.04.2014 між позивачем, як Іпотекодержателем, та третьою особою, як Іпотекодавцем, було укладено Іпотечний договір № 15/2014-01, предметом якого є нерухоме майно - нежиле приміщення 3-го поверху (в літ. А), загальною площею 468,60 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Як передбачено п. 1.6. Договору іпотеки, що на строк дії цього Договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) Іпотекодавця.

Відповідно до пункту 4.1.2. Договору іпотеки Іпотекодавець зобов'язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-якій спосіб та не обтяжувати його зобов'язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в оренду та не передавати у заставу предмет іпотеки), крім випадків, встановлених законом. При отриманні такої згоди Іпотекодавець зобов'язаний попереджувати набувачів предмету іпотеки та осіб, за вимогами яких предмет іпотеки обтяжується зобов'язаннями, про наявність іпотеки згідно цього Договору і надавати Іпотекодержателю документи (їх копії), що підтверджують здійснення такого попередження.

Як встановлено ч. 3 ст. 9 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

При цьому, в порушення вказаної норми Закону України "Про іпотеку" та умов п. 4.1.2. Договору іпотеки третя особа передала в оренду нерухоме майно, яке є предметом іпотеки - частину нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, уклавши з відповідачем Договір оренди № 1/11-15-1 від 01.11.2015.

В силу ч. 3 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

З тверджень позивача у позовній заяві вбачається, що оскільки укладений між відповідачем та третьою особою договір оренди є недійсним, у відповідача відсутні правові підстави для перебування у нежитловому приміщенні, яке є предметом іпотеки, проте він продовжує незаконно займати це приміщення та відмовляється його звільняти.

Тому, позивач просить застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та зобов'язати відповідача звільнити спірне приміщення.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що 31.07.2016 відповідач повернув третій особі нежитлове приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується Актом здачі-приймання (Додаток № 3 до Договору оренди), підписаним представниками сторін без зауважень та заперечень.

При цьому, відповідач стверджує, що в теперішній час він орендує інше приміщення, площа якого майже однакова в порівнянні з попереднім орендованим приміщенням, в якому він розмістив свій офіс, на підтвердження чого надав укладений з ПАТ "Меридіан-РП" договір оренди майна № 12 від 15.07.2016 та Акт приймання-передачі.

Третя особа у письмових поясненнях, які наявні в матеріалах справи, також підтвердила факт повернення відповідачем орендованого майна за вищевказаним Актом приймання-передачі, а також зазначила, що за час дії Договору оренди будь-яких претензій чи зауважень з боку відповідача не надходило, приміщення використовувалось відповідачем належним чином, орендна плата сплачувалась своєчасно.

Матеріали справи не містять належних доказів в підтвердження того, що станом на час розгляду справи відповідач користується спірним нерухомим майном.

Наявні в матеріалах справи, які надані позивачем в підтвердження своїх доводів лист № 11/07-01 від 11.07.2016 відповідача до позивача; лист № 10/8-16 від 10.08.2016 відповідача до позивача; лист № 01/07-1737 від 11.08.2016 позивача до ТОВ "Комсервім-безпека"; лист № 493 від 16.08.2016 ТОВ "Комсервіс-безпека"; лист № 730 від 25.11.2016 ТОВ "Комсервім-безпека", не підтверджують факт користування відповідачем спірним майном станом на час розгляду справи.

Враховуючи те, що судом першої інстанції встановлено, що відповідач за актом-приймання-передачі від 31.07.2016 повернув спірне нерухоме майно третій особі і не користується ним, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання відповідача звільнити нежиле приміщення 3-го поверху (в літ. А), загальною площею 468,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00.

Разом з цим, позивач в позовній заяві та додаткових поясненнях навів обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 253 044, 00 грн., зазначивши, що згідно зі ст. 770 Цивільного кодексу України у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця за Договором оренди, проте враховуючи приписи статті 12 Закону України "Про іпотеку", укладений з відповідачем Договір оренди є недійсним (нікчемним). Таким чином, посилаючись на приписи частини 2 статті 216 Цивільного кодексу України та статті 208 Господарського кодексу України, позивач вимагає відшкодування вартості користування орендованим приміщенням за недійсним Договором оренди.

Вказану до стягнення суму позивач обраховує на підставі Додаткової угоди № 1 від 01.05.2016 до Договору оренди нежитлового приміщення № 1/11-15-1 від 01.11.2015, відповідно до якої між відповідачем та третьою особою була досягнута домовленість про встановлення розміру орендної плати за користування нежилим приміщенням у розмірі 72 633, 00 грн. на місяць, з включенням до даної суми комунальних та інших витрат. Позивач вважає, що вказана сума є звичайною ціною за користування нерухомим майном та підлягає відшкодуванню на його користь.

Господарський суд першої інстанції вірно зазначив, що заявлені позивачем до стягнення грошові кошти у розмірі 253 044, 00 грн. як вартість користування майном за недійсним правочином, не можуть бути стягнути з відповідача із застосуванням правового механізму, встановленого ст. 216 Цивільного кодексу України та ст. 208 Господарського кодексу України.

За змістом статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Способами захисту прав при цьому є двостороння реституція або, у разі її неможливості, - відшкодування вартості того, що одержано (частина 1), відшкодування заподіяних збитків та моральної шкоди (частина 2).

Одностороння реституція чинним законодавством не передбачена. Правовими наслідками недійсності правочину є двостороння реституція - у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за умовами, дійсними на момент відшкодування.

Таким чином, застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.

Крім того, в даному випадку судами не встановлено, що позивачем сплачені, а відповідачем одержані від позивача грошові кошти у розмірі 253 044, 00 грн. за недійсним Договором оренди, а тому відсутні будь-які правові підстави для їх стягнення в порядку статті 216 Цивільного кодексу України.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що фактичне користування нерухомим майном на підставі договору оренди унеможливлює проведення між сторонами двосторонньої реституції, оскільки неможливо повернути вже здійснене за таким договором.

Беручи до уваги вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки станом на час розгляду справи відповідач спірним нерухомим майном не користується і передав його по акту-приймання-передачі третій особі, будь-які правові підстави для стягнення з відповідача в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України та ст. 208 Господарського кодексу України грошових коштів за користування майном у розмірі 253 044, 00 грн. відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що доводи Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт", викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, а тому господарський суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Банк "Контракт" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.01.2017 у справі № 910/19389/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/19389/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

В.В. Куксов