РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року Справа № 902/182/17

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Коломис В.В. , суддя Огороднік К.М.

при секретарі судового засідання Новоселецький І.А.

за участю представників сторін:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 02.03.2017р. на рішення господарського суду Вінницької області від 20.02.17р. у справі № 902/182/17 (суддя Банасько О.О.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до відповідача Чорноминської сільської ради

про встановлення строку господарського договору

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 20.02.2017р. у справі №902/182/17 позовну заяву б/н від 17.02.2017р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Чорноминської сільської ради про встановлення строку господарського договору, повернуто позивачу разом з доданими матеріалами, на підставі пункту 6 частини 1 статті 63 ГПК України.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що позивачем в порушення приписів частини 1 статті 56 ГПК України та пункту 2 частини 1 статті 57 ГПК України, не долучено до позовної заяви належних доказів, що підтверджують надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів, оскільки, опис вкладення містить запис про надіслання позовної заяви з доданими документами (кількість предметів - 4), тоді як позовна заява подана до суду містить 7 додатків згідно переліку, що свідчить про не надіслання відповідачу всього переліку доданих до позовної заяви документів.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, позивач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою від 02.03.2017р., в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Вінницької області від 20.02.2017р. у справі №902/182/17 та направити справу до суду першої інстанції для відкриття провадження та продовження розгляду справи по суті; стягнути з відповідача на користь ФОП ОСОБА_2 понесені судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки, грубо та виключно з формальних причин перешкоджає позивачу використати міжнародне та конституційне право на звернення до незалежного та безстороннього суду (судовий захист). Однією і єдиною підставою повернення позову зазначено виключно формальну підставу - це не повне направлення відповідачу позивачем усіх доданих до справи документів. Так, зазначено, до суду було надано 7 аркушів, а відповідачеві 4, тобто начебто позивач не додав відповідачу 3 аркуші. Апелянт це підтверджує та зазначає, що такі документи не надавалися відповідачеві в силу інших спеціальних законів і на хід розгляду справи жодного впливу не мають. Скаржник зазначає, що не надав відповідачу копію паспорта та ідентифікаційного коду, які є виключно персональними даними і згідно ЗУ "Про захист персональних даних" надаються іншим особам тільки за згодою власника цих даних. Отже, приписи статті 57 ГПК України хоч і мають імперативну вказівку, але не абсолютну, оскільки необхідно враховувати й інші спеціальні закони України. Відповідно, позивач не бажає, аби його паспортні дані, тим більше їх копії, перебували у володінні відповідача, а тому має повне конституційне право не надавати такої інформації. Скаржник, зазначає, що копія паспорту та коду позивача зайняли два аркуша, третій аркуш - це квитанція про сплату судового збору, яка надається для суду і тільки йому, оскільки на суть справи не впливає і лише підтверджує сплату судового збору. Такі дії суду свідчать про небажання розглядати дану справу по суті, порушують конституційні права на судовий захист та є порушенням права на справедливий суд. При цьому, судом першої інстанції також не враховано частину 1 статті 22 ГПК України. Посилання суду на начебто порушення позивачем прав відповідача щодо не надсилання йому паспортних даних повністю спростовується цією статтею. Право на судовий захист є абсолютним, а тому не може бути порушеним ніким, тим більше судом з суто формальних та надуманих ним причин. Керуючись, Європейською Конвенцією про захист прав та основних свобод, Конституцією України апелянт вважає, що його позбавлено міжнародного та національного конституційного права на судовий захист та ще й виключно з формальних підстав.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить ухвалу господарського суду Вінницької області від 20.02.2017р. у справі №902/182/17 залишити без змін, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 - без задоволення, з підстав, викладених у відзиві.

Оскільки явка представників сторін в судове засідання обов'язковою не визнавалася, сторони належним чином були повідомлені про день, час і місце розгляду апеляційної скарги, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представника відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача (апелянта) у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що ухвалу господарського суду господарського суду Вінницької області від 20.02.2017р. у даній справі слід скасувати, а справу передати для розгляду по суті місцевому господарському суду, виходячи з наступного.

16 лютого 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, звернулася до господарського суду Вінницької області з позовом до Чорноминської сільської ради про встановлення строку господарського договору.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 20.02.2017р. у справі №902/182/17 позовну заяву б/н від 17.02.2017р. Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Чорноминської сільської ради про встановлення строку господарського договору повернуто позивачу разом з доданими матеріалами, на підставі пункту 6 частини 1 статті 63 ГПК України.

Так, статтею 63 ГПК України передбачено вичерпний перелік підстав для повернення позовної заяви без розгляду.

Частиною 1 статті 56 ГПК України встановлено, що позивач, прокурор чи його заступник зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 57 ГПК України до позовної заяви додаються, документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів.

За результатами розгляду матеріалів позовної заяви та доданих до неї документів, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем в порушення вимог ГПК до позовної заяви не долучено документів, що підтверджують надсилання відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів. Опис вкладення від 16.02.2017р., який долучено до позовної заяви не може вважатися належними доказами відправлення копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідачу позаяк містить запис про надіслання позовної заяви з доданими документами (кількість предметів - 4, а позовна заява, яка подана до господарського суду Вінницької області, містить 7 додатків згідно переліку, що свідчить про не надіслання всього переліку доданих до позовної заяви документів відповідачу.

Згідно статті 8 Конституції України кожному гарантовано право на звернення до суду для захисту його конституційних прав і свобод безпосередньо на підставі Конституції України.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів в розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (частини 1 статті 8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Частиною 1 статті 1 ГПК України передбачено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Приписами статті 15 ЦК України визначено право особи як на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, так і на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 30.05.2013р. у справі "Наталія Михайленко проти України" зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Разом з тим, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (пункт 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013р. у справі "Наталія Михайленко проти України").

Таким чином, обмеженням права на доступ до суду, зокрема, визначений в Господарському процесуальному кодексі України - обов'язок позивача при зверненні до суду направляти матеріали позовної заяви іншій стороні у справі, не виконання позивачем вищенаведених вимог процесуального законодавства наділяє суд правом не приймати до розгляду та повертати позовну заяву заявнику.

Однак, не приймаючи до розгляду і повертаючи позовну заяву заявнику - ФОП ОСОБА_2 суд першої інстанції повинен був надати належну оцінку відповідним встановленим фактам щодо невідповідності переліку додатків, перерахованих в описі вкладення у цінний лист, переліку документів, доданих до позовної заяви та їхнього значення для розгляду позовних вимог по суті та для відповідача зокрема, щодо можливості, згідно 59 ГПК України подання до суду обґрунтованих заперечень чи відзиву на позовну заяву

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ФОП ОСОБА_2 звернулась до суду з позовною заявою б/н від 17.02.2017р. з наступними додатками: 1) копія паспорта та коду для суду; 2) копія свідоцтва про державну реєстрацію ПП; 3) копія договору оренди; 4) копія довіреності; 5) оригінал квитанції про сплату судового збору; 6) доказ направлення відповідачу позовних матеріалів; 7) заява про направлення кореспонденції представнику.

Так, місцевий господарський суд встановив, що запис про надіслання позовної заяви з доданими документами (кількість предметів - 4), тоді як позовна заява подана до суду містить 7 додатків згідно переліку) та прийшов до висновку про те, що зазначена обставина є суттєвою, оскільки нормами статті 59 ГПК України передбачено право відповідача після одержання ухвали про порушення провадження у справі надіслати суду відзив на позовну заяву, тоді як у даному випадку останній позбавляється можливості підготувати обґрунтовані заперечення на позовну заяву, з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів, що є підставою для повернення вказаної позовної заяви б/н від 17.02.2017р. без розгляду на підставі пункту 6 частини 1 статті 63 ГПК України.

Враховуючи наведений перелік додатків до позовної заяви, судом першої інстанції не надано належну оцінку додаткам до позовної заяви, не надісланим відповідачу.

Позивач - ФОП ОСОБА_2 звертаючись з відповідним позов до суду, керуючись нормами чинного законодавства, зокрема, Законом України "Про захист персональних даних" надіслала для відповідача: копію позовної заяви, договір оренди та копію свідоцтва про державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності. Решта додатків - копія паспорта та картки платника податків із вказанням реєстраційного номеру, оригінал квитанції про сплату судового збору, які додані до позовної заяви, подані позивачем лише до господарського суду для посвідчення особи, підтвердження її статусу та вирішення питання щодо прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі.

Господарський суд Вінницької області повертаючи без розгляду позовну заяву на підставі відсутності доказів направлення позовної заяви відповідачу, що позбавляє останнього згідно 59 ГПК України можливості подати суду обґрунтовані заперечення, відзиву на позовну заяву, з урахуванням усіх обставин, на які посилається позивач та поданих ним доказів, не врахував, що наведений перелік документів, які додані лише до позовної заяви та не надіслані відповідачу жодним чином не вплинуть на подання обґрунтованих, змістовних та мотивованих заперечень, відзиву, пояснень з приводу поданого позову, оскільки мають значення лише для суду.

Разом з тим, суд першої інстанції не позбавлений права при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви до розгляду та порушення провадження у справі, зазначити про право відповідача в порядку статті 22 ГПК України до початку судового засідання ознайомитися з повним переліком документів поданих позивачем на підтвердження та обґрунтування заявлених позовних вимог.

При прийнятті оскаржуваної ухвали, вказані обставини судом першої інстанції не були дослідженні належним чином та не враховані, що зумовило помилковий висновок про повернення позовної заяви без розгляду та розцінюється судом апеляційної інстанції, в силу наведених норм Основного Закону та норм чинного законодавства, як порушення конституційного права на судових захист, доступу до правосуддя та права позивача на справедливий суд.

Наведені місцевим судом обґрунтування оскарженої ухвали не можуть бути достатніми підставами для повернення позовної заяви без розгляду, відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ухвала господарського суду Вінницької області від 20.02.2017р. у справі №902/182/17 прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставами для скасування або зміни рішення (ухвали) місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права (пункт 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України).

Частиною 7 статті 106 ГПК України передбачено, що у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу - Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 02.03.2017р. слід задоволити, ухвалу господарського суду першої інстанції від 20.02.2017р. - скасувати, а справу передати для розгляду по суті місцевому господарському суду Вінницької області.

Відповідно до підпункту 4.8 пункту 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" №7 від 21.02.2013р. із подальшими змінами і доповненнями, якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з числа зазначених у частині четвертій статті 111-13 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідних апеляційної та/або касаційної скарг, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 - 106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 від 02.03.17р. задоволити.

Ухвалу господарського суду Вінницької області від 20 лютого 2017 року у справі №902/182/17 скасувати.

Справу передати на розгляд господарського суду Вінницької області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №902/182/17 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.