КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. Справа№ 910/1657/17

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Мальченко А.О.

Жук Г.А.

секретар Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача не з'явились

від відповідача не з'явились

розглядаючи у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва

від 03.02.2017 (суддя Ярмак О.М.)

у справі № 910/1657/17

за позовом ОСОБА_2

до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.02.2017 у справі №910/1657/17 відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Не погодившись із згаданою ухвалою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку, просив скасувати, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржувана ухвала винесена з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, з порушенням права позивача на захист своїх прав і охоронюваних законом інтересів, передбачених ст. 1 ГПК України. За твердженнями апелянта, місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 у даній справі непідвідомчі господарським судам України, адже це суперечить правовій позиції Верховного Суду України, відповідно до якої спори, які виникають на стадії процедури ліквідації банку в зв'язку із визнанням його неплатоспроможним, повинні розглядатись за правилами господарського судочинства.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями справу № 910/1657/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Дикунської С.Я.; судді: Жук Г.А., Мальченко А.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.03.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження у визначеному складі суду, розгляд справи призначено на 21.03.2017.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки апеляційний господарський суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслали.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011).

Оскільки учасники провадження належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень), неявка їх представників не перешкоджає вирішенню апеляційної скарги по суті, зважаючи на скорочені строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду, апеляційний суд вважав за необхідне апеляційну скаргу розглянути за відсутності цих представників за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Так, відмовляючи у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України, місцевий суд вважав, що спір за позовом ОСОБА_2 не стосується корпоративних відносин, не пов'язаний з діяльністю господарського товариства, а тому за своїм суб'єктним складом не підвідомчій господарським судам.

Апеляційний господарський суд не погоджується з такими висновками місцевого суду.

Так, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України суддя відмовляє у прийнятті позовної заяви, якщо, у тому числі, заява не підлягає розгляду в господарських судах України.

Як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_2 як фізична особа звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що 15.01.2015 між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ОСОБА_2 укладено договір № 900012253 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу (депозиту) від 20.01.2014 вклад «Постійний клієнт» 3 міс. (вид вкладу «_ПосКл3м6%$_»). Сума вкладу за умовами Договору складала 12 500, 00 доларів США. Проте після введення в ПАТ «ІМЕКСБАНК» тимчасової адміністрації та початку ліквідації банку, листом від 14.07.2016 Фонд гарантування вкладів фізичних осіб повідомив позивача, що оскільки станом на 12.07.2016 інформація про вклади ОСОБА_2 у Загальному реєстрі вкладників ПАТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на отримання гарантованого відшкодування за вкладом на рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відсутня, то позивача не включено до переліку таких вкладників, а Фондом не затверджено доповнення до Загального реєстру вкладників ПАТ «ІМЕКСБАНК». З огляду на наведене позивач просив суд зобов'язання відповідача затвердити зміни до реєстру вкладників АТ «ІМЕКСБАНК», які мають право на отримання гарантованого відшкодування за вкладом (вид вкладу «_ПосКл3м6%$_») за рахунок Фонду гарантування фізичних осіб на підставі доповненого Переліку вкладників АТ «ІМЕКСБАНК»,наданого Фонду гарантування фізичних осіб Уповноваженою особою ФГВФО на ліквідацію АТ «ІМЕКСБАНК», включити ОСОБА_2 до Загального реєстру вкладників, які мають право на отримання гарантованого відшкодування за вкладом на рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та здійснити передачу банку-агенту Реєстру переказів для виплати вкладу.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцевий суд є судом першої інстанції і розглядає справи, віднесені процесуальним законом до його підсудності. За змістом ч. 3 цієї статті місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

За приписами п. 14 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 24.10.2011 № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», якщо в законодавчому акті підвідомчість спорів визначена альтернативно: суду чи господарському суду, або зазначено, що спір вирішується в судовому порядку, господарському суду слід виходити з суб'єктного складу учасників спору та характеру спірних правовідносин.

Положеннями ст.1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно правової позиції, викладеної в підпункті 3.2. пункту 3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо спір непідвідомчий господарському суду, зокрема, коли його вирішення законодавством України віднесено до компетенції іншого органу або заява взагалі не підлягає розглядові в судовому порядку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори в порядку позовного провадження, передбаченого цим Кодексом. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Господарським судам згідно п. 2 ч. 1 ст. 12 ГПК України підвідомчі справи про банкрутство.

За приписами ч.3 ст.2 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (зі змінами та доповненнями) законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність. В свою чергу, положеннями ст.1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що цей Закон визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків.

Пунктом 6 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, виходячи з системного аналізу вищезазначених норм, спір у даній справі, який виник між сторонами на стадії процедури ліквідації банку (відповідача) в зв'язку із визнанням його неплатоспроможним, повинен розглядатись за правилами господарського судочинства, відтак місцевий господарський суд безпідставно відмовив позивачу у прийнятті позовної заяви на підставі п. 1 ч. 1 ст. 62 ГПК України.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 16.02.2016 у справі №21-4846а15 (спільна постанова колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у господарських справах) та від 15.06.2016 у справі № 21-286а16 (постанова Судової палати в адміністративних справах).

Крім цього, перед зверненням з даним позовом до господарського суду ОСОБА_2 звертався за захистом своїх прав та охоронюваних інтересів до адміністративного суду, однак ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30.09.2016 у справі № 804/6409/16, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15.11.2016, позивачу відмовлено у відкритті адміністративного провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 109 КАС України у зв'язку з тим, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частина перша статті 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов'язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, які відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (зазначений правовий висновок викладений у пунктах 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп).

За таких обставин, апеляційний господарський суд вважає, що відмова у прийнятті до розгляду позовної заяви ОСОБА_2 порушує право останнього на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, що є порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а наведені місцевим судом обґрунтування оскарженої ухвали є незаконними, не можуть бути достатніми підставами для відмови в прийнятті позовної заяви, відтак апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала місцевого суду - скасуванню з надісланням матеріалів справи до місцевого суду для розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 7 ст. 106 ГПК України у випадках скасування апеляційною інстанцією ухвал про відмову у прийнятті позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, про повернення позовної заяви або заяви про порушення справи про банкрутство, зупинення провадження у справі, припинення провадження у справі, про залишення позову без розгляду або залишення заяви у провадженні справи про банкрутство без розгляду справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

За приписами п.4.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині сьомій статті 106 ГПК з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 49 ГПК

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом апеляційної скарги ОСОБА_2, має бути здійснено місцевим судом за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105, 106 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 03.02.2017 у справі № 910/1657/17 - скасувати.

Матеріали справи № 910/1657/17 надіслати до Господарського суду міста Києва для розгляду справи по суті.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді А.О. Мальченко

Г.А. Жук