КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" березня 2017 р. Справа№ 910/21934/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Алданової С.О.

Зубець Л.П.

За участю секретаря судового засідання Москаленко Г.С.

представників сторін:

від позивача - Проскурня Т.В. - дог. № 15/11 від 15.11.2016 р.;

від відповідача - Волощук Р.А., дов. № 02/21-11/16 від 21.11.2016 р.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 26.12.2016 року

у справі № 910/21934/16 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП»

до Приватного підприємства «СВ-ІМПЕКС»

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.12.2016 року по справі №910/21934/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2016 року по справі № 910/21934/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.02.2017 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 22.02.2017 року.

22.02.2017 року через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від Приватного підприємства «СВ-ІМПЕКС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні 22.02.2017 року було оголошено перерву в розгляді справи до 15.03.2017 року.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми процесуального права, що призвело до прийняття невірного судового рішення.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2016 року по справі № 910/21934/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник Приватного підприємства «СВ-ІМПЕКС» у поясненнях, наданих у судовому засіданні, заперечував проти доводів апелянта, викладених в апеляційній скарзі, просив суд відмовити в задоволенні скарги та залишити без змін оскаржуване судове рішення місцевого господарського суду як таке, що прийняте з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

03.10.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» (далі - позивач, покупець, ТОВ «ІНТЕРГРУПП») та Приватним підприємством «СВ-ІМПЕКС» (далі - відповідач, продавець, ПП «СВ-ІМПЕКС») укладено Договір поставки № 247 (далі - Договір).

За умовами Договору продавець передає у власність покупцеві, а покупець приймає та оплачує товар за ціною та на умовах, передбачених цим Договором.

Відповідно до п. 2.1 Договору ціна за одиницю товару складає 3 159,00 грн., в т.ч. ПДВ.

Згідно з пунктами 3.1, 3.2 Договору одиниця виміру кількості товару - упаковка. Кількість в упаковці - 1 000 шт. Кількість товару - 158 одиниць.

Пунктом 6.1 Договору сторони погодили ціну договору на момент його підписання - 499 122,00 грн.

Умовами п. 6.4 Договору погоджено сторонами договірний курс гривні до євро на дату підписання Договору - 10,83 грн. за 1 євро. У разі підвищення на дату платежу офіційного курсу гривні до євро, встановленого НБУ у порівнянні з курсом, вказаним вище, договірний курс на дату платежу вважається таким, що дорівнює офіційному курсу гривні до євро, встановленого НБУ. У разі зниження на дату платежу офіційного курсу гривні до євро, встановленого НБУ у порівнянні з курсом, вказаним вище, договірний курс на дату платежу вважається таким, який сторони зафіксували на момент укладення договору.

Звертаючись із даним позовом, ТОВ «ІНТЕРГРУПП» просить визнати недійсним Договір з огляду на те, що, по-перше, відповідно до статуту позивача, директор ОСОБА_4 03.10.2013 року був обмежений в укладанні договору на суму більше ніж 71 600,00 грн. по-друге, позивач вважає, що п. 6.4 Договору, стосовно коригування його ціни у зв'язку зі зміною НБУ курсу гривні до євро, суперечить законодавству.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як встановлено ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Стосовно посилання позивача на перевищення його директором повноважень при підписанні даного Договору колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтовуючи дану вимогу, позивач стверджує, що при підписанні Договору директором позивача - ОСОБА_4 відбулося перевищення наданих йому повноважень, які передбачені ч. 2 ст. 98 Цивільного кодексу України та п. 15.4 Статуту ТОВ «ІНТЕРГРУПП».

Відповідно до ч. 2 ст. 98 Цивільного кодексу України рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Рішення про внесення змін до статуту товариства, відчуження майна товариства на суму, що становить п'ятдесят і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 15.4 Статуту позивача рішення про внесення змін до статуту, відчуження майна товариства на суму, що становить 50 і більше відсотків майна товариства, та про ліквідацію товариства приймаються більшістю не менш як у 3/4 голосів.

При цьому, позивач вважає, що грошові кошти, відповідно до ст. 139 Господарського кодексу є майном позивача, яке відчужується, у даному випадку, при придбанні товару за даним Договором.

Відповідно до балансу ТОВ «ІНТЕРГРУПП» станом на 31.12.2012 року вартість майна позивача становила 71 600,00 грн. Згідно довідки ТОВ «ІНТЕРГРУПП» від 22.11.2016 року вартість майна станом на 30.09.2013 року становила 484 206,94 грн., тобто сума позову перевищує 50 відсотків майна товариства.

Позивач вважає, що рішення про укладення даного договору мало прийматися лише загальними зборами не менш як 3/4 голосів, «оскільки наслідком укладення такого договору є відчуження грошових коштів ТОВ «ІНТЕРГРУПП», які відносяться до майна товариства».

Проте, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, за правовою природою договору поставки позивачем як покупцем набувається у власність товар за кошти, а не відчужуються кошти. Тобто, передання коштів взамін товару є складовою господарських правовідносин з його набуття. Відчужується товар у даному випадку відповідачем, а не позивачем.

За таких обставин, не може бути застосовано до директора позивача як покупця обмеження, які передбачені для відчуження майна.

При цьому, п. 16.14.1 Статуту позивача визначено, що директор товариства без довіреності представляє інтереси і діє від імені товариства в усіх державних, фінансових, банківських, громадських, приватних та інших організаціях, органах і установах, відкриває рахунки в установах банків, укладає та підписує будь-які угоди, договори цивільно-правового характеру, як на території України так і за її межами.

Тобто, обмеження позивача щодо укладання даної угоди (набуття у власність) Статут не містить.

Більш того, відповідач виконав взяті на себе зобов'язання за оспорюваним Договором, поставив товар за видатковими накладними. В свою чергу, позивач частково виконував умови договору зі сплати отриманого товару, що підтверджується банківськими виписками.

Позивачем не надано жодних доказів, що товар останнім не приймався або повертався відповідачу.

Відповідно до ст. 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Пунктом 3.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» встановлено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Тобто, навіть за умови перевищення директором позивача своїх повноважень, зазначені вище обставини свідчать про схвалення Договору шляхом прийняття товару, та часткової його оплати.

Доводи позивача про те, що правочин не може вважатися схваленим, оскільки таке схвалення відбулося директором позивача - ОСОБА_4, який і підписав вказаний Договір, колегія суддів не приймає. Оскільки, по-перше, вище встановлено, що перевищення повноважень при підписанні Договору з боку ОСОБА_4 не відбулось, по-друге, подальші дії позивача свідчать про схвалення Договору.

Судова колегія також звертає увагу, що позивачем не надано доказів, зокрема службової перевірки та звернення до відповідних органів про незаконні дії ОСОБА_4 При цьому, станом на час розгляду спору ОСОБА_4 продовжує здійснювати свої повноваження як директор ТОВ «ІНТЕРГРУПП».

У своїй сукупності встановлені обсатвини свідчить про безпідставність посилання позивача на перевищення директором ТОВ «ІНТЕРГРУПП» - ОСОБА_4 своїх повноважень при підписанні спірного Договору.

Стосовно тверджень Позивача, що передбачене п. 6.4 Договору коригування його ціни у зв'язку зі зміною НБУ курсу гривні до євро суперечить ст. 99 Конституції України та вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 18.12.1998 року «Про удосконалення порядку формування цін», то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Згідно з пунктами 1, 2 ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що гривня є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте, закон не містить заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

З огляду на встановлене вище, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів позивача та відсутність підстав для визнання спірного Договору недійсним.

Щодо заяви про застосування позовної давності, слід відмітити наступне.

Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Пунктом 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 року № 10 зазначено, що «за змістом ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення».

Враховуючи відсутність порушення прав позивача та відповідно підстав для задоволення позову, колегія суддів зазначає, що в задоволенні позову відмолено саме з підстав його необґрунтованості.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обставини, викладені Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2016 року по справі № 910/21934/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» задоволенню не підлягає.

У зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРУПП» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.12.2016 року по справі № 910/21934/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/21934/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді С.О. Алданова

Л.П. Зубець

Повний текст рішення складено 20.03.2017 року.