ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.03.2017 Справа № 904/820/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кварцит ДМ", смт. Васильківка, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "К-Файл", м. Дніпро

про визнання договору недійсним

Суддя Мельниченко І.Ф.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. № 209 від 25.05.15 р., представник;

ОСОБА_2, дов. № 782-16 від 29.12.16 р., представник;

від відповідача: ОСОБА_3, дов. б/н від 19.01.17 р., представник.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кварцит ДМ" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним договору оренди № 16/07 від 16.07.2010 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю "Кварцит ДМ" та товариством з обмеженою відповідальністю "К-Файл".

Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що факт укладення та виникнення зобов'язань за спірним договором, встановлено рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2014 року у справі № 904/6716/14, яке набрало законної сили, а отже, відповідно до статті 35 Госпадарського процесуального кодексу України даний факт доказуванню не підлягає.

Таким чином, відповідач робить висновок, що позивач звернувся з даним позовом саме з метою ухилення від виконання рішення від 14.10.14р у справі № 904/6716/14.

14.03.17 р. відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності, в якій останній зазначає, що строк для подачі даного позову сплив 18.01.2013 року, в зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні оголошувались перерви від 16.02.17р. до 14.03.17р. та від 14.03.17р. до 20.03.17р.

20.03.2017 року у судовому засіданні оголошені вступна та резолютивна частини рішення (ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.).

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

14.10.14р. господарським судом Дніпропетровської області розглянуто спір у справі № 904/6716/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "К-Файл" до товариства з обмеженою відповідальністю "Кварцит ДМ" про стягнення заборгованості, що складає 1 305 675,17 грн. та повернення орендованого майна.

При розгляді даної справи господарським судом встановлено наступне.

16.07.2010 року товариство з обмеженою відповідальністю "К-Файл" (Орендодавець) уклало з товариством з обмеженою відповідальністю "Кварцит ДМ" (Орендар) договір оренди № 16/07, предметом якого визначено обладнання (яке складається у сукупності з лінії з виробництва вогнестійких сумішей і лінією з переробки щебеню), перелік якого наведений у пункті 1.1. договору (арк.спр. 192).

Відповідно п. п.1.2 договору, предмет оренди (обладнання) належить Орендодавцеві (відповідачу у даній справі) на праві приватної власності.

Згідно з п. 1.3 договору строк оренди складає з моменту передачі предмета оренди орендодавцем орендарю і до 01.04.2014 року. У вказаному пункті договору, сторони досягли згоди, відносно того, що предмет оренди буде переданий орендарю 16.07.2010 року, про що буде підписаний акт приймання-передачі майна.

Пунктом 1.4 договору встановлено, що обєкт оренди вважається переданим в оренду та повернутим з оренди орендарем з моменту підписання сторонами відповідного акту приймання-передачі.

Вартість предмету оренди складає 4800000,00 грн. (п. 1.5 договору).

Приписам п. 1.6 договору сторонами погоджено місце оренди Дніпропетровська обл., смт. Васильківка, балка Лабзунова, 1 (карєр); предмет оренди використовується орендарем за місцем оренди.

Умовам п. 2.1 договору встановлено наступне: орендна плата за весь період оренди з 16.07.2010 року до 01.04.2014 року складає 980 000,00 грн., включаючи ПДВ 20%.

Відповідно до п. 2.2 договору оплата орендної плати орендарем здійснюється по закінченню строку оренди, передбаченого п. 1.3 договору, а саме 01.04.2014 року шляхом перерахування грошових коштів в розмірі, встановленому п. 2.1 договору на поточний рахунок орендодавця.

Пунктом 3.2.1 договору встановлено зобовязання орендаря своєчасно та в повному обсязі сплатити орендну плату за обєкт оренди.

Впродовж трьох днів з моменту закінчення строку /розірвання / припинення дії договору, орендар зобовязується повернути орендодавцю предмет оренди, що оформлюється актом приймання-передачі (п. 4.2.1 договору).

Даний договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами й діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань (п. 7.1 договору).

Зазначеним вище рішенням також встановлено факт передачі об'єкта оренди, вказаного у п.1.1 договору, на підставі акту приймання-передачі майна від 16.07.2010 року, який підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств (арк.спр.191).

Встановивши при розгляді даної справи факт неналежного виконання Орендарем зобов'язань щодо сплати орендних платежів, та повернення майна з оренди, господарським судом прийнято рішення про примусове їх стягнення та про витребування у Орендаря, майна переданого в оренду.

Зазначене вище рішення набрало законної сили в 2014 р.

Відповідно до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач просить визнати зазначений вище договір оренди № 16/07 від 16.07.10р. недійсним посилаючись на те, що даний договір є фіктивним, підписаний сторонами без наміру створити правові наслідки, зважаючи на те, що останній не був спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на наступні обставини.

Так, при передачі документів, у зв'язку зі зміною керівника підприємства "Кварцит ДМ", спірний договір оренди, а також будь-які документи пов'язані з ним (акт приймання-передачі майна, претензія, відповідь, акт звірки та інше) до канцелярії підприємства позивача, не надходили, дані про спірний договір не були відображені ні в бухгалтерському, ні в податковому обліках.

Майно, згідно спірного договору в оренду позивачу не передавалося, а отже, приходить до висновку позивач, викладене у сукупності свідчить про те, що сторони договору оренди від 16.07.2010 року № 16/07 його не виконували, майно за ним не передавали, а всі дії щодо цього майна між сторонами мали місце в межах укладених договорів (з 2009 року) про взаємну співпрацю.

Вимоги заявлені позивачем, задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6 та 627 Цивільного кодексу України визначено свободу договору, у вигляді того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

При цьому, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Сутність свободи договору розкривається насамперед через співвідношення актів цивільного законодавства і договору: сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини, крім випадків, коли в актах законодавства міститься пряма заборона відступів від передбачених ними положень або якщо обов'язковість положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту чи суті відносин між сторонами.

Відповідно пункту 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Як вже було зазначено вище, та встановлено господарським судом при розгляді справи № 904/6716/14, внаслідок укладення спірного договору між сторонами у справі, виникли правовідносини з договору оренди.

В силу статті 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Об'єктом оренди можуть бути, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення), інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб'єктам господарювання.

До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статтей 759 - 761 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Виходячи з системного аналізу зазначених норм, об'єктом оренди може бути будь-яке майно, що має індивідуальні ознаки, в т. ч. нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно, орендодавцем якого має бути його власник або особа, уповноважена на укладення договору оренди.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ГПК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, для визнання оспорюваного договору недійсним позивач має довести за допомогою належних засобів доказування, що договір суперечить вимогам чинного законодавства щодо його форми, змісту, правоздатності і волевиявленню сторін, на момент укладення договору свідомо існує об'єктивна неможливість настання правового результату, а також, що внаслідок його укладення порушені права або охоронювані законом інтереси позивача.

Згідно зі статтею 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21.01.2015р. у справі №6-197цс14.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено при розгляді справи № 904/6716/14, яке набрало законної сили та у якій брали участь ті самі сторони, між ними, 16.07.2010р., був підписаний без зауважень та заперечень акт приймання-передачі майна до договору оренди № 16/04 від 16.07.10р., згідно якого Орендодавець (відповідач у даній справі) передавав, а Орендар (позивач) прийняв в строкове платне користування обладнання згідно переліку, наведеного в акті (арк.спр.191).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 "Справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" суд зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в закону силу, не може бути поставлено під сумнів.

Таким чином, в зазначеному вище рішенні встановлені обставини, які свідчать про вчинення сторонами фактичних дій, що спрямовані на виконання укладеного правочину, а саме, передача та прийняття в оренду спірного майна, власником якого є ТОВ "К-Файл", що свідчить про наявність волі сторін на виконання спірного договору, яка співпадає з їх волевиявленням.

Тобто, учасники правочину дійсно мали намір створити правові наслідки на момент його вчинення, у зв'язку з чим такий договір не може розцінюватися як фіктивний у розумінні ст. 234 Цивільного кодексу України.

Крім того, як свідчать матеріали справи, всі загальні вимоги, додержання яких є необхідними для дійсності правочину, у розумінні статті 203 Цивільного кодексу України, сторонами при укладенні договору, додержано, в зв'язку з чим у суду відсутні підстави для визнання його недійсним.

Як вже було зазначено вище, позивачем подано заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до якої слід зазначити наступне.

Загальна позовна давність (строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (статті 256, 257, 267 ЦК України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною, є самостійною підставою для відмови у позові. Отже, відмова у позові через необґрунтованість (недоведеність) вимог виключає відмову в позові через пропуск позовної давності.

Керуючись статтями 202, 203, 215, 234, 626, 627, 628, 638 Цивільного кодексу України, статтями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 27.03.2017 р.

Суддя ОСОБА_4