ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р.Справа № 916/2876/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

Суддів: Л.В. Лавриненко

І.Г. Філінюка

При секретарі А.В. Безпалюку

За участю представників сторін:

Від ПАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця" - Халдай І.В.

Від Міністерства юстиції України - Саломатіна В.В.

Інші представники сторін в судове засідання не з'явилися.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державного підприємства „Санаторій „Лермонтовський" та Міністерство юстиції України

на рішення господарського суду Одеської області від 11.01.2017р.

по справі № 916/2876/16

Позивач: Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця"

Відповідач 1: Державне підприємство „Санаторій „Лермонтовський"

Відповідач 2: Юридичний департамент Одеської міської ради

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача 1: Міністерство юстиції України

Про: визнання відсутності прав та скасування рішення про державну реєстрацію іншого речового права

В С Т А Н О В И ЛА:

У жовтні 2016 року Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (у наступному за текстом - ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця») звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» (далі - ДП «Санаторій «Лермонтовський») та до Юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання відсутності у ДП «Санаторій «Лермонтовський» права господарського відання на нежитлові будівлі майнового комплексу загальною площею 12663 кв.м, що розміщені за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2, а також про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте 03.03.2015 р. державним реєстратором Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем набуте право власності на спірне майно відповідно до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради № 151 від 04.07.2002 р., про що видане свідоцтво про право власності від 17.07.2002 р. В подальшому спірний майновий комплекс переданий у господарське відання Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця». Позивач зазначає, що у ДП «Санаторій «Лермонтовський» відсутні права на спірне майно, оскільки його права є похідними, реєстрацію права господарського відання проведено 03 березня 2015 року на підставі наявного права власності держави, однак реєстрацію права власності за державою в особі Міністерства юстиції України, що проведена 14.02.2015 р., - скасовано та визнано неправомірною видачу свідоцтва про право власності від 16.02.2015 р. Позивач зазначає, що звернувся до суду за захистом належного його Дочірньому підприємству речового права господарського відання на спірний майновий комплекс санаторію «Лермонтовський».

Рішенням господарського суду Одеської області від 11 січня 2017 року (суддя Демешин О.А.) позовні вимоги задоволені частково. Визнане відсутність у ДП «Санаторій «Лермонтовський» права господарського відання на нежитлові будівлі майнового комплексу загальною площею 12663 кв.м, що розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2. З ДП «Санаторій «Лермонтовський» на користь позивача стягнуто 1378 грн. судового збору. В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ДП «Санаторій «Лермонтовський» в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки передане профспілкам після розпаду СРСР майно не змінювало форму власності, залишилося державною власністю та вибуло з володіння держави поза її волею і з порушенням норм законодавства. Рішенням господарського суду Одеської області від 09.12.2011 р. у справі № 9/7-4164-2011 за державою в особі Фонду державного комунального майна України визнане право власності на нежитлові будівлі майнового комплексу санаторію «Лермонтовський» загальною площею 12663 кв.м.

Скаржник зазначає, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25.09.2015 р. у справі № 815/1468/15 відмовлено у задоволені позову ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» про скасування рішення від 14.02.2015 р. про державну реєстрацію права власності за державою в особі Міністерства юстиції України на спірний майновий комплекс санаторію. Апеляційною інстанцією згадане судове рішення скасоване та позовні вимоги задоволені частково, але на даний час на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 р. подана касаційна скарга, а тому на день розгляду справи свідоцтво про державну реєстрацію права власності за державою в особі Міністерства юстиції України є чинним та не скасоване.

Окрім цього, скаржник вказує на відсутність у позивача будь-яких прав на спірне майно, на відсутність порушення його інтересів та невірне визначення позивачем способу захисту, враховуючи те, що визнання відсутності права як спосіб захисту не може застосовуватися між сторонами.

Також з апеляційною скаргою на зазначене судове рішення від 11.01.2017 р. звернулося й Міністерство юстиції України, яке також просить його скасувати частково і постановити нове, яким у задоволені позову ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» відмовити, зазначаючи ті ж самі підстави для скасування рішення місцевого господарського суду.

В відзиві на апеляційну скаргу ДП «Санаторій «Лермонтовський», Юридичний департамент Одеської міської ради просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення, без змін.

Від ДП «Санаторій «Лермонтовський» на адресу електронної пошти Одеського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Цифровий підпис вказаного клопотання відсутній, тоді як відповідно до п. 1.5.17 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.02.2013 р. № 28, документи, отримані електронною поштою без електронного цифрового підпису або каналами факсимільного зв'язку, не належать до офіційних, з огляду на що клопотання про відкладення розгляду справи, яке не підписане цифровим підписом, колегією суддів не розглядається.

Також в судовому засіданні представником Міністерство юстиції України заявлене клопотання про відкладення розгляду справи, яке судовою колегією відхилене як безпідставне та необгрунтоване.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи, судова колегія вважає апеляційні скарги підлягаючими частковому задоволенню, з наступних підстав.

Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.

Статтею 328 Цивільного Кодексу передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Також нормою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Тобто, він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Президії Ради Федерації незалежних професійних спілок України «Про створення Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» від 22.11.1991 р. вирішено створити на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Між Федерацією незалежних профспілок України та Фондом соціального страхування України 04.12.1991 р. укладений установчий договір про створення Акціонерного товариства «Укрпрофоздоровниця».

Рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної Ради міста Києва від 23.12.1991 р. № 971 було зареєстроване Закрите акціонерне товариство «Укрпрофоздоровниця».

Між Федерацією незалежних профсоюзів України та ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» 24.01.1992 р. підписаний акт приймання-передачі майна Федерації профсоюзів України у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профсоюзів України «Укрпрофоздоровниця», відповідно до якого Федерація незалежних профсоюзів України передає, а Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профсоюзів України «Укрпрофоздоровниця» приймає майно територіальних санаторно-курортних установ профсоюзів, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжних об'єктів, підвідомчих колишній Українській республіканській раді по управлінню курортами профсоюзів.

У 2002 році ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» набуло право власності на майновий комплекс будівель санаторію «Лермонтовський» на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради за № 151 від 04.07.2002 р., про що було видано свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі № 021961 від 17 липня 2002 року.

24 березня 2003 року на виконання рішення загальних зборів ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» від 22.01.2003 р. «Про зміни організаційно-правової структури ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» Одеське Дочірнє підприємство ЗАТ «Укрпрофоздоровниця»за актом приймання-передачі передало, а ДП «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» прийняло у господарське відання цілісний майновий комплекс - Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2.

Разом з тим, рішенням господарського суду Одеської області від 09.12.2011 р. у справі № 9/17-4164-2011, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14.02.2012 р. та постановою Вищого господарського суду України від 12.03.2013 р., визнано недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 151 від 04.07.2002 р. «Про оформлення свідоцтв на право власності закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» на об'єкти нерухомого майна санаторію «Лермонтовський», розташовані за адресами: пров. Лермонтовський, 2, вул. Белінського, 7; визнано недійсним свідоцтво про право власності на нежитлові будівлі № 021961 від 17.07.2002 р.

Крім того зазначеним судовим рішенням визнане за державою в особі Фонду державного майна України право власності на нежитлові будівлі майнового комплексу санаторію «Лермонтовський»: літера «В» - лікувальний корпус; літ.«Г» - гуртожиток та пральня; літ.«Д» - корпус № 2; літ.«Е»,«Е1»,«Е2» - корпус № 1; літ.«Ж» - корпус № 5; літ.«З»,«М» - грязелікарня; літ.«Н» - котельна; літ.«О» - майстерня; літ.«Л» - сушка; літ.«И» - клуб та поліклініка; літ.«Й» - кінобудка; літ.«ЬІ» - естрада; літ.«X» - бібліотека та перукарня; літ.«П» - водонапірна башта; літ.«С» - їдальня; літ.«Р», «Ю» - адмін. корпус; літ.«Я»,«Я1» - експериментально-монтажний цех; літ.«Т» дитячий садок та аптека; літ.«Ф»,«Э»,«Щ» - житлові; літ.«Ш» - радонова лабораторія; літ.«Ч» - приймальне відділення; літ.«У» - корпус № 4; № 1, 2, 26, 36 - кіоски; № 10, 31, літ.«Ц» - трансформаторні будки; № 24 - газобалонна; № 11, 12, 13, 14, 15, 16 - аеросолярій; № 25, 23, 4, 5, 6, 7, 8, 27, 28 - сараї; № 32 - гараж; № 3, 17, 18, 21, 22 - навіси; № 19 - душова літня; № 20, 9 - убиральні; № 35 - танцювальний майданчик; № 37 - спортивний майданчик; № 38 - метео-майданчик; № ІІІ-VIII - оранжерея; № І - мостіння; № 39-47 - ворота; № 48-52 - забори; № 29 - резервні запаси води; №11 - бетонний борт; № ІХ - фонтан; № Х-ХХІХ - грязеві басейни, загальною площею 12663 кв. м., що знаходяться у м. Одесі по пров. Лермонтовський, 2.

21 січня 2015 року Кабінетом Міністрів України було видано розпорядження № 52-р, за яким з метою реалізації соціальної функції держави в частині створення умов для реабілітаційного лікування і оздоровлення працівників системи органів юстиції, Державної пенітенціарної служби, Державної архівної служби, у тому числі тих працівників та членів їх сімей, які переміщуються з тимчасово окупованої території України (Автономної Республіки Крим та м. Севастополя) і районів проведення антитерористичної операції, а також учасників антитерористичної операції віднести будівлі та споруди санаторію «Лермонтовський» по пров. Лермонтовському, 2 у м. Одесі за переліком згідно з додатком до сфери управління Міністерства юстиції України для забезпечення ефективного використання цього майна за цільовим призначенням.

Законність видачі даного акта підтверджено постановами Окружного адміністративного суду м. Києва від 05.05.2015 р. у справі № 826/2514/15 та від 27.05.2015 р. у справі № 826/6181/15, що набрали законної сили та не скасовані у встановленому порядку.

28 січня 2015 року Міністерством юстиції України прийнято наказ «Щодо деяких питань управління майном Міністерства юстиції» за № 29/7, відповідно до якого вирішено утворити на базі нерухомого майна санаторію «Лермонтовський», прийнятого до сфери управління Мінюсту відповідно до пункту 1 цього наказу, Державне підприємство «Санаторій «Лермонтовський» (місцезнаходження: пров. Лермонтовський, 2, м. Одеса), а також установлено, що статутний капітал Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» формується шляхом передачі у встановленому порядку до нього нерухомого майна санаторію «Лермонтовський»; майно та майнові права закріплюються за ДП «Санаторій «Лермонтовський» на праві господарського відання.

14 лютого 2015 року за Державою в особі Міністерства юстиції України було зареєстровано право власності на нерухоме майно санаторію «Лермонтовський», розташоване за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2.

Враховуючи наведене, а також на підставі рішення Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України за № 19738130 від 03.03.2015 р. державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 8932400 про реєстрацію за ДП «Санаторій «Лермонтовський» права господарського відання на зазначені нежитлові будівлі майнового комплексу.

Разом з тим, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2015 р. у справі № 815/1468/15 визнане незаконним та скасоване рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 19351779 від 14.02.2015 р.; визнані протиправними дії державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області стосовно внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності № 8737146 від 14.02.2015 р. про реєстрацію за державою в особі Міністерства юстиції України права власності на нежитлові будівлі майнового комплексу, що розміщені за адресою: Одеська обл., м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2 та цей запис було скасовано; визнана протиправною видача державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції в Одеській області свідоцтва про право власності № 33658051 від 16.02.2015 р.

Приймаючи рішення про визнання відсутності у ДП «Санаторій «Лермонтовськй» права господарського відання на майновий комплекс санаторію «Лермонтовський», місцевий господарський суд виходив з того, що за державою в особі Міністерства юстиції України не здійснена державна реєстрація права власності на нежитлові будівлі майнового комплексу, тоді як для наявності у ДП «Санаторій «Лермонтовський» права господарського відання необхідно, щоб за органом управління державним майном, яким є Міністерство юстиції України, було зареєстровано, відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на це нерухоме майно.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить висновку, що місцевим господарським судом помилково задоволені позовні вимоги ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» щодо визнання відсутності права господарського відання у ДП «Санаторій «Лермонтовський».

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначені норми визначають об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

При цьому, захисту підлягає не будь-який інтерес, а саме охоронюваний законом, законний.

Так, інтерес може бути як охоронюваним законом, правоохоронюваним, законним, так і незаконним, тобто таким, що не захищається ні законом, ні правом, не повинен задовольнятися чи забезпечуватися ними, оскільки такий інтерес спрямований на ущемлення прав і свобод інших фізичних і юридичних осіб, обмежує захищені Конституцією та законами України інтереси суспільства, держави чи «всіх співвітчизників» або не відповідає Конституції чи законам України, загальновизнаним принципам права.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам (рішення Конституційного суду України від 01.12.2004 р. № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004).

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У частині другій статті 16 Цивільного кодексу України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 названого Кодексу одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Позови про визнання можуть бути позитивними (визнання наявності права, правовідносин) та негативними (визнання, відповідно, відсутності права чи правовідносин), як це передбачено ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України.

Звертаючись до суду позивач посилався на наявність права господарського відання у його Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» та володіння майновим комплексом санаторію «Лермонтовський».

Між тим, будь-якої реєстрації такого права матеріали справи не містять.

До того ж, об'єкти нерухомості, які були майном громадської організації колишнього Союзу РСР, розташованим на території України, тобто перебували у віданні Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, були державною власністю.

Спірне майно на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» перебувало у державній власності, тому таке майно не могло бути відчужено без згоди власника - Держави в особі Фонду державного майна України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 р. у справі № 3-107гс14, від 28.10.2014 р. у справі № 3-142гс14, від 04.11.2014 р. у справі № 3-166гс14, від 18.11.2014 р. у справах № 3-170гс14, 3-172гс14, 3-173гс14, від 25.11.2014 р. у справах № 3-104гс14, 3-115гс14, від 29.04.2015 р. у справі № 3-56-15.

Відтак, ані у позивача, ані у Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» не могло виникнути прав на державне майно, у тому числі й на спірний майновий комплекс санаторію «Лермонтовський».

При цьому, рішенням господарського суду Одеської області від 09.12.2011 р. у справі № 9/17-4164-2011, яке набрало законної сили, вже визначений статус спірного майна санаторію як державного, саме за Державою визнане право власності, а згідно до рішення господарського суду Одеської області від 03.09.2015 р. у справі № 916/2615/15, залишеним без змін постановами Одеського апеляційного господарського суду від 27.10.2015 р. та Вищого господарського суду України від 26.01.2016 р., було вирішено виселити Дочірнє підприємство «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ЗАТ «Лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з займаних будівель та споруд, що знаходяться у м. Одесі по провулку Лермонтовському, 2.

Слід зазначити й те, що рішенням господарського суду міста Києва від 11.11.2015 р. у справі №916/3633/15 було відмовлено у задоволені позовних вимог Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання будівель та споруд, які розташовані за адресою: м. Одеса, пров. Лермонтовський, 2, спільною власністю Міністерства юстиції України та Дочірнього підприємства «Клінічний санаторій «Лермонтовський» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця».

За таких обставин, дії особи, спрямовані на створення штучних перешкод для виконання судових рішень, якими вже визнано право власності на нерухоме майно та визначений законний власник, не є способом захисту прав такої особи та не може бути підставою для звернення до суду з позовом.

До того ж, статтею 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, порядок проведення якої та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з абзацом другим частини першої статті другої Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухому майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним її на праві власності майном. Відповідна правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 р. у справі № 6-3095цс15.

Відтак, відсутність реєстрації рішення суду від 09.12.2011 р. як правовстановлюючого документа в органах державної реєстрації не впливає на правовий статус санаторію «Лермонтовський», не позбавляє Держави власності, не надає прав позивачу щодо володіння, користування чи розпорядження ним й не наділяє його законними інтересами стосовно такого майна.

Таким чином, наявність чи відсутність права господарського відання у Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» не зачіпає прав ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», а тому виключає можливість задоволення позовних вимог товариства.

Одночасно з цим, відмовляючи у задоволені позовних вимог у частині скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 19738130 від 03.03.2015 р., судом зазначено, що у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав та їх обтяжень здійснюється на підставі заяви та оригіналів документів, які подаються заявником у паперовій чи електронній формі у випадках, передбачених законодавством. Однак позивачем не було надано доказів звернення із відповідною заявою щодо скасування спірного рішення, а тому, з огляду на положення ст. 1 ГПК України, позивачем не доведено факту порушення його прав та охоронюваних законом інтересів з боку Юридичного департаменту Одеської міської ради.

Судова колегія, враховуючи наведене вище, погоджується з цими висновками суду першої інстанції, вважає їх зробленими при належному з'ясуванні обставин справи та наданні ним відповідної юридичної оцінки, що, у свою чергу, виключає задоволення вимог скаржників про скасування оскаржуваного судового рішення у повному обсязі.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області підлягає частковому скасуванню із постановленням нового судового рішення, яким у задоволені позовних вимог ПрАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Міністерства юстиції України та Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» задовольнити частково.

Пункти 1, 2, 3 резолютивної частини рішення господарського суду Одеської області від 11.01.2017 р. у справі № 916/2876/16 - скасувати, у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (ідентифікаційний код 02583780) на користь Державного підприємства «Санаторій «Лермонтовський» (ідентифікаційний код 39608495) 1515,8 грн. судового збору.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (ідентифікаційний код 02583780) на користь Міністерства юстиції України (ідентифікаційний код 00015622) 1515,8 грн. судового збору.

Накази доручити видати господарському суду Одеської області.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя Л.В. Лавриненко

Суддя І.Г. Філінюк