РІШЕННЯ

29 березня 2017 рокуСправа № 921/172/17-г/16
Господарський суд Тернопільської області

у складі: судді Хоми С.О.

Розглянувши справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари", юридична адреса: вул. Данила Галицького, 5/1, м.Рівне, поштова адреса: вул. Луцька, 25, м. Нововолинськ, Волинська область.

до відповідача:Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро", вул. Текстильна , 40-А, м.Тернопіль.

За участю представників сторін:

позивача:ОСОБА_1 - представник, довіреність № 08/01-17 від 03.01.17 р.

відповідача:не з"явився.

В ході розгляду справи представнику позивача було розяснено його процесуальні права та обовязки згідно ст.ст.20,22,81-1 ГПК України; наслідки відмови позивача від позову та укладення мирової угоди.

Технічна фіксація судового процесу у відповідності до ст.81-1 ГПК України не здійснювалась за відсутності відповідного клопотання представника позивача .

Суть справи.

Хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах суду та протоколах судових засідань, які знаходяться в матеріалах справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари", юридична адреса: вул. Данила Галицького, 5/1, м.Рівне, поштова адреса: вул. Луцька, 25, м. Нововолинськ, Волинська область звернулось до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро" вул. Текстильна , 40-А, м.Тернопіль про стягнення 6902 грн. - суму боргу за поставлений товар, 1094 грн. 26 коп. штрафних санкцій за затримку оплати за поставлений товар.

В судове засідання представник позивача з'явився, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та пояснив,зокрема, наступне: додатків та додаткових угод до договору поставки № без номера від 21.03.2016 між сторонами не укладалося, а лише протокол узгодження розбіжностей №1 від 21.03.2016 (доданий до позовної заяви); між позивачем та відповідачем (згідно Протоколу розбіжностей №1 від 21.03.2016 до договору поставки № без номера від 21.03.2016), узгоджено, що Покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника наступним чином: 50% вартості товару впродовж 2 (два) робочі дні з моменту отримання Постачальником заявки на виготовлення товару, 50% вартості товару в день поставки товару, але не пізніше наступного робочого дня після поставки товару. Проте заявки на поставку товару позивачем не збереглось, а факт отримання товару відповідачем підтверджується з моменту передачі (дата поставки) товару Покупцю на склад останнього; за ініціативою відділу збуту товариства позивача поставлено відповідачу увесь товар не дочекавшись проведення ТзОВ "Альваро" 50% проплати.

29.03.2017 позивач надав суду Клопотання №168/03-17 від 28.03.2017, згідно якого просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та додає копії документів, а саме: видаткової накладної №18052 від 18.05.2016, товарно-транспортної накладної №ВФ-00000007 від 18.05.2016, платіжного доручення №642 від 21.12.2016, банківської виписки за 21.12.2016.

В судове засідання представник відповідача не з'явився.

Відповідач обґрунтований нормативно та документально підтверджений відзив на позов не подав, хоча судом було дотримано вимоги статті 64 Господарського процесуального кодексу України, своєчасно винесено і надіслано за вказаною в позовній заяві адресою відповідача: вул. Текстильна , 40-А, м.Тернопіль ухвалу від 01.03.2017 року про порушення провадження у справі та призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду 20.03.2017 року і необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, відправленого 02.03.2017 року з відміткою про вручення його відповідачу 13.03.2017 року (повідомлення знаходиться в матеріалах справи). Також, ухвалу суду від 20 березня 2017 року про відкладення розгляду справи на 29 березня 2017 року на 15 год. 00 хв. відповідач отримав 24.03.2017, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, відправленого 21.03.2017 року (повідомлення знаходиться в матеріалах справи).

Таким чином, суд вважає, що відповідач повідомлений про час і місце розгляду справи № 921/172/17-г/16 господарським судом Тернопільської області.

Крім того, відповідач будь-яких додаткових документів суду не надав, а тому згідно ст.75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне.

21 березня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари", надалі - Постачальник, з однієї сторони та Товариством з обмеженою відповідальністю "Альваро", надалі - "Покупець", з іншої сторони було укладено договір поставки № без номера, згідно п.1.1. якого "Постачальник" зобов'язується поставляти та передавати у власність "Покупця" паперово-картонну продукцію (надалі товар), а "Покупець" зобов'язується приймати та оплачувати товар відповідно до умов цього договору.

Згідно п. 2.1 договору, найменування, ціна та кількість товару, що підлягає поставці, зазначаються в видаткових накладних, які є невід"ємною частиною цього договору. В специфікації міститься орієнтовна кількість товару. Кількість товару, що поставляється, уточнюється в замовленні.

Пунктом 2.4 договору визначено, що всі необхідні документи, що підтверджують якість товару, Постачальник зобов"язаний передати Покупцю в момент передачі партії товару.

В п.2.5 договору вказано, зокрема, що Постачальник зобов"язується надати на кожну партію товару, яка замовлена Покупцем наступні документи:

-видаткову накладну,

-податкову накладну в електронному вигляді згідно вимог чинного законодавства України,

-документи, що підтверджують якість товару,

- товарно-транспортну накладну.

Підписанням цього договору Постачальник підтверджує своє зобов"язання видавати згідно з чинним законодавством України податкові накладні без окремої письмової вимоги Покупця.

Відповідно до п. 3.1, п.3.2 договору відповідно для отримання товару Покупець зобов"язаний за 14 календарних днів до бажаної дати поставки подати Постачальнику заявку. Заявка повинна містити наступні дані про товар: найменування, асортимент, кількість та інші характеристики товару, дату поставки товару, адресу складу розвантаження; подання заявки здійснюється у письмовому вигляді з відтиском печатки та за підписом уповноваженої особи Покупця. Заявка передається шляхом факсимільного зв"язку або електронною поштою (відсканована заявка). Покупець зобов"язаний направити поштою оригінал заявки.

Пунктами 3.6, 3.11 договору сторони визначили відповідно що поставка вважається виконаною з моменту передачі товару (партії товару) представнику Покупця на складі Покупця (умови поставки СРТ); передача товару Покупцеві оформлюється шляхом підписання видаткової накладної, товарно-транспортної накладної.

Редакцію п. 4.2 договору поставки № без номера від 21.03.2016, з врахуванням п.1 Протоколу узгодження розбіжностей №1, укладеного 21 березня 2016 року, підписаного повноважними представниками та скріпленим печатками сторін (який є невід'ємною частиною договору), визначено наступним чином: Покупець здійснює оплату за товар шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Постачальника наступним чином: 50% вартості товару впродовж 2 (два) робочі дні з моменту отримання Постачальником заявки на виготовлення товару, 50% вартості товару в день поставки товару, але не пізніше наступного робочого дня після поставки товару.

У відповідності до п. 9.1 договору №без номера від 21.03.2016, цей договір набирає чинності з дати його підписання і діє до 31 грудня 2016 року, але в будь-якому випадку до проведення повних взаєморозрахунків між сторонами. Якщо до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявить у письмовій формі про своє бажання розірвати договір, то він продовжує діяти на кожний наступний рік на тих самих умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на виконання взятих зобовязань за договором поставки № без номера від 21.03.2016 року поставив відповідачу товар всього на суму 7902 грн. 00 коп., що підтверджується видатковою накладною № 18052 від 18.05.2016 р. та товарно-транспортною накладною №ВФ00000007 від 18.05.2016 (належним чином засвідчені копії видаткової накладної та товарно-транспортної накладної знаходяться в матеріалах справи).

Факт отримання Товариством з обмеженою відповідальністю "Альваро" вказаного у видатковій накладній товару підтверджується підписом повноважного представника відповідача та відтискоми печатки відповідача на зазначеній видатковій накладній.

Між сторонами було складено Акт звірки взаємних розрахунків станом на 31.05.2016 р., підписаний повноважними представниками та скріплений печатками сторін, згідно якого заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" в сумі 7902 грн. 00 коп. (дата та сума поставки по Акту звірки взаємних розрахунків відповідає даті та сумі поставки по видатковій накладній, яка знаходиться в матеріалах справи).

Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В ст. 1 даного Закону визначається, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У відповідності до п. 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 р., з наступними змінами, господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

Як вбачається з матеріалів справи, вимогам, що ставляться до первинних документів відповідає видаткова накладна, яка підтверджує факт здійснення позивачем господарської операції з поставки продукції відповідачу, жодних заперечень з приводу поставки товару позивачем від відповідача не поступило, а відтак, у відповідача виник обов'язок з проведення розрахунку за поставлений позивачем товар.

У Постанові Верховного суду України від 29.04.2015 року по справі № 3-77гс15 викладено правову позицію, згідно якої відсутність довіреності за наявності інших первинних документів, що підтверджують здійснення господарської операції з передачі товару, не може заперечувати таку господарську операцію.

10.10.2016 року ТзОВ "Володимирська фабрика гофротари" направило Товариству з обмеженою відповідальністю "Альваро", вул. Текстильна, 40-А, м.Тернопіль Претензію № 330/10-16 від 05.10.2016 року (яку останній отримав 13.10.2016) з вимогою розглянути претензію та перерахувати протягом 3 (трьох) банківських днів, з дня отримання даної претензії на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари" борг в розмірі 7902 грн. 00 коп. (належним чином засвідчені копії претензії та рекомендованого поштового повідомлення №168 від 10.10.2016, як доказу направлення претензії відповідачу знаходяться в матеріалах справи).

Як слідує з матеріалів справи, відповідач заборгованості в повному обсязі не погасив, а вніс в оплату 21.12.2016 за отриманий від позивача товар лише в сумі 1000 грн. 00 коп., що підтверджується копією банківської виписки з 21.12.2016 по 21.12.2016 сформовано 28.03.2017 та копією платіжного доручення №642 від 21.12.2016, доданих до матеріалів справи.

У відповідності до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України № 435-ІУ від 16 січня 2003 року, з наступними змінами, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України № 436-IV від 16 січня 2003 року з наступними змінами, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Частиною 1 статті 526 Цивільного кодексу України передбачені загальні умови виконання зобовязання, а саме зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Як визначається в ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ч.1 ст.693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач порушив свої зобов'язання за договором поставки № без номера від 21.03.2016 та не оплатив повну вартість поставленого йому товару, відтак, сума заборгованості відповідача за отриманий ним товар становить 6902 грн. 00 коп.

Приймаючи до уваги, що в процесі судового розгляду спору відповідачем не подано, а судом не здобуто жодних доказів, які б свідчили про оплату повної вартості поставленого товару, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 6902 грн. 00 коп. основного боргу підлягають до задоволення як такі, що доведені позивачем, у відповідності зі ст.ст.33, 34 ГПК України, належними і допустимими доказами.

Позивачем до позовної заяви додано розрахунок суми штрафних санкцій ТзОВ "Альваро" перед ТзОВ "Володимирська фабрика гофротари" за несвоєчасно оплачений товар відповідно до п. 5.9 Договору поставки №б/н від 21.03.2016 відповідно до Протоколу узгодження розбіжностей №1(Розрахунок пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ).

Із зазначеного розрахунку слідує, що відповідачу нараховано пеню за період з 13.08.2016 р. по 08.02.2017 р. на суму 1094 грн. 26 коп.

Також, представник позивача надав до справи Клопотання №без номера від 29.03.2017 (вх. №8610 від 29.03.2017), у якому вказав, що за позовними вимогами підлягає до стягнення 6 902 грн. 00 коп. суми боргу та 1094 грн 26 коп. неустойки у вигляді пені, а в мотивувальній частині позовної заяви помилково було зазначено про те, що сума 1094 грн. 00 коп. є сума штрафів та пені.

Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу приписів ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ст. ст. 546-551 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється в письмовій формі. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч.2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", передбачено, що пеня нараховується в розмірі, встановленому умовами договору, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період за який стягується пеня.

Редакцію п. 5.9 договору поставки № без номера від 21.03.2016, з врахуванням п.1 Протоколу узгодження розбіжностей №1, визначено наступним чином: за прострочення строків оплати товару, Покупець зобов"язаний сплатити на вимогу Постачальника неустойку в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми товару за кожний день прострочення оплати.

Таким чином, у зв'язку з неналежним виконанням умов договору в частині оплати за поставлений товар, позивачем нараховано відповідачу саме неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в сумі 1094 грн. 26 коп. за кожен день прострочення оплати за товар за період з 13.08.2016 року по 08.02.2017 року.

З врахуванням п. 4.2 договору поставки № без номера від 21.03.2016 (в редакції згідно п.1 Протоколу узгодження розбіжностей №1) за видатковою накладною № 18052 від 18.05.2016 р. обов'язок по оплаті за товар у відповідача виник 20.05.2016 року, а відтак право на нарахування пені у позивача виникло з 20.05.2016 року та напротязі 6 місяців від даної дати, тобто до 20.11.2016.

В п. 2.5 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов"язань" №14 від 17 грудня 2013р. зазначено, що приписом п. 6 ст. 232 ГК України передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Тобто, законодавством передбачено право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов'язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

В п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань № 14 від 17 грудня 2013 року, зазначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Однак, як вбачається з наданого позивачем розрахунку суми пені, позивачем порушено порядок нарахування даного виду штрафних санкцій, передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано).

Перерахувавши суму пені (законодавство "Ліга"), судом встановлено, що сума пені за період з 13.08.2016 (дата із розрахунку позивача) по 20.11.2016 - становить 644 грн. 69 коп. А відтак, позовні вимоги в частині стягнення 644 грн 69 коп штрафних санкцій за затримку оплати за поставлений товар (неустойка у вигляді пені) підлягають до задоволення, як обгрунтовано заявлені, не суперечать чинному законодавству, та не оспорені відповідачем. Однак, в частині позовних вимог про стягнення 449 грн. 57 коп. штрафних санкцій за затримку оплати за поставлений товар (неустойка у вигляді пені) слід відмовити як безпідставно заявлених.

Згідно ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Положеннями статті 34 ГПК України, встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України, передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

А відтак, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Судові витрати згідно ст. 49 ГПК України покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов задовольнити частково.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Альваро", вул. Текстильна , 40-А, м.Тернопіль, 46010, ідентифікаційний код 32578276, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Володимирська фабрика гофротари", юридична адреса: вул. Данила Галицького, 5/1, м. Рівне, поштова адреса: вул. Луцька, 25, м. Нововолинськ, Волинська область, ідентифікаційний код 38485617:

- 6902 грн 00 коп сума боргу за поставлений товар;

- 644 грн 69 коп - штрафних санкцій за затримку оплати за поставлений товар(неустойка у вигляді пені);

- 1510 грн 04 коп - судового збору в повернення сплачених судових витрат.

3.В решті позову відмовити.

4.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

На рішення суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки мають право подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до ст.84 ГПК України, через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 03 квітня 2017 року

Суддя С.О. Хома