ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017 Справа №917/102/17

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ультима", вул. Садова, буд. 61, м. Кіровоград (Кропивницький), 25009

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт", вул. Героїв Майдану, буд. 82, офіс 23, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення суми основного боргу, інфляційних, 3% річних, пені

Суддя Сірош Д.М.

Представники:

від позивача: не з'явилися

від відповідача: ОСОБА_1, довіреність від 27.09.2016.

У судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено дату складення повного рішення у відповідності до вимог ст. 85 ГПК України.

Суть спору: Розглядається позов про стягнення з відповідача заборгованості по договору № 41/03/15 від 01.03.2015 у розмірі 237234,48 грн, з яких: сума основного боргу - 160000,00 грн; 3% річних - 4668,49 грн; пеня - 54391,24 грн; інфляційні - 3100,54 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконання відповідачем зобов'язань по оплаті вартості наданих позивачем послуг.

15.03.2017 позивач надіслав суду оригінали документів, долучених до позовної заяви для огляду в судовому засіданні.

Суд оглянув подані оригінали документів.

Відповідач у відзиві проти позову заперечив, посилався на сплату суми основного боргу у розмірі 49000,00 грн, зазначає, що сума основного боргу складає 111000,00 грн.

Також, відповідач вказує на неправильне нарахування позивачем пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, відповідач заявив про застосування позовної давності до заявлених позивачем вимог щодо стягнення пені.

21.03.2017 відповідач подав додаткові пояснення в яких зазначив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ультима та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" укладено лише один договір про надання охоронних послуг, а саме: договір №41/03/15 від 01.03.2015.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

01.03.2015 Товариство з обмеженою відповідальністю Ультима та Товариство з обмеженою відповідальністю Білогір'я молокопродукт уклали договір №41/03/15 про надання охоронних послуг.

Відповідно до п. 1.1 Замовник замовляє, а Виконавець надає охоронні послуги, а саме: приймає під охорони майно Замовника, яке належить йому на відповідних правових підстав (надалі Об'єкт) та визначене в дислокації об'єктів (Додаток №1 до договору) і вказане в план- схемі розташування постів (Додаток №4 до договору).

Вид охорони визнається за згодою сторін як інспекторсько-сторожова служба охорони (п. 1.1. розділу 1 договору).

Відповідно до п. 4.1, 4.2 розділу 4 договору, оплата Замовником вартості послуг здійснюється щомісячно в наступному порядку: Оплата Замовником вартості послуг здійснюється щомісячно до 10 числа місяця, що слідує за звітним. Оплата здійснюється в безготівковому порядку, шляхом перерахування грошових коштів, визначених договором, на поточний рахунок Охорони після попереднього надання Охороною рахунку для здійснення оплати.

Ціна договору становить 40000,00 грн (у т.ч. ПДВ 20%) щомісяця.

Оплата Замовником наданих послуг здійснюється на підставі Акту, складеного у відповідності до розділу 7 договору.

В разі обґрунтованих зауважень до Охорони, які можуть потягнути за собою питання вартості наданих послуг, Замовник зобов'язаний не пізніше 5 (п'яти) робочих днів з дня виявлення названих зауважень, заявити про них начальнику охорони. У зазначеному випадку Сторони складають акт про порушення (Додаток №5), підписання якого обов'язкове для Сторін договору.

Проте, Замовник не виконував зобов'язань з оплати за отримані охоронні послуги на протязі тривалого часу, що потягло за собою припинення договору №41/03/15 про надання охоронних послуг.

10.08.2015 сторонами укладено угоду про припинення зобов'язань за договором про надання охоронних послуг №41/03/15 від 01.03.2015. Сторони домовились з 10.08.2015 припинити дію договору про надання охоронних послуг №41/03/15 від 01.03.2015.

10.08.2015 сторони підписали Акт зняття постів.

Як убачається з наданих доказів, відповідач надав відповідачу послуги з охорони, що підтверджується актами надання послуг № 110 від 30.04.2015 на суму 40000,00 грн, №165 від 31.05.2015 на суму 40000,00 грн, №219 від 30.06.2015 на суму 40000,00 грн, №275 на суму 40000,00 грн.

ТОВ "Білогір'я молокопродукт" частково виконало свої грошові зобов'язання, перерахувавши позивачу 40000,00 грн. Залишок заборгованості складає 160000,00 грн.

Позивачем направлено відповідачу претензію від 21.09.2016 з вимогою сплатити суму заборгованості, проте ТОВ "Білогір'я молокопродукт" вимог претензії не виконало, заборгованість не сплатило.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ЦК України.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено спеціальною нормою, яка регулює відносини з надання послуг, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу у розмірі, у строки та у порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Як убачається з наданих відповідачем доказів відповідач перерахував позивачу суму боргу в загальному розмірі 9000,00 грн, за надані послуги відповідно до наступних платіжних доручень: від 23.09.2016 на суму 3000,00 грн за охорону обєкта за квітень 2015 року, від 13.10.2016 на суму 1000,00 грн за охорону обєкта за квітень 2015 року, від 20.10.2016 на суму 1000,00 грн за охорону обєкта за квітень 2015 року, від 27.10.2016 на суму 1000,00 грн за охорону обєкта за квітень 2015 року, від 04.11.2016 на суму 1000,00 грн за охорону обєкта за квітень 2015 року, від 11.11.2016 на суму 2000,00 грн за охорону обєкта за квітень 2015 року.

Як досліджено судом, сума боргу в розмірі 9000,00 грн сплачена відповідачем до порушення провадження у справі.

Як роз'яснено у п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції № 18 від 26.12.2011 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення 9000,00 грн основного боргу.

Долучені відповідачем до матеріалів справи платіжні доручення від 18.12.2015 на суму 10000,00 грн, від 05.01.2016 на суму 10000,00 грн, від 18.01.2016 на суму 10000,00 грн, від 19.01.2016 на суму 10000,00 грн, судом не приймаються як належні докази сплати заборгованості за послуги охорони за квітень, оскільки не стосуються предмету спору, так як зазначені суми сплачені відповідачем за послуги охорони, надані в березні 2015 року.

Отже, суд задовольняє позов в частині стягнення з відповідача 151000,00 грн боргу за надані послуги охорони.

Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ст. 547 ЦК України).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України).

Відповідно до п. 4.4 договору про надання охоронних послуг №41/03/15 від 01.03.2015 у разі якщо Замовник прострочив виконання грошового зобов'язання щодо здійснення обов'язкової і повної оплати послуг в строки, передбачені в п. 4.2 даного договору, Замовнику нараховується пеня у розмірі 0,01% від простроченої суми оплати за кожний день прострочення.

Як свідчить розрахунок позивача, наведений у позовній заяві позивач здійснює нарахування пені за період з 20.01.2016 по 09.01.2017 на загальну сум боргу в розмірі 160000,00 грн.

Проте, суд не погоджується з розрахунком, здійсненим позивачем, виходячи з наступного.

З огляду на ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 4.1 договору, оплата Замовником вартості послуг здійснюється щомісячно до 10 числа місяця, що слідує за звітним.

Отже, за послуги надані в квітні право на нарахування пені виникає у позивача з 11.05.2015 по 11.11.2015; за послуги надані в травні з 11.06.2015 по 11.12.2015; за послуги надані в червні з 11.07.2015 по 11.01.2016, за послуги надані в липні з 11.08.2015 по 11.02.2016.

Позивачем неправильно визначено періоди нарахування пені за прострочення оплати наданих послуг, оскільки пеня нараховується з моменту прострочення виконання зобов'язання.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України із вимогами про стягнення штрафних санкцій особа може звернутися до суду протягом одного року з моменту невиконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 27.04.2012 у справі №3-27гс 12).

Правомірними є вимоги про стягнення пені за прострочення оплати, наданих послуг у липні 2015 року за період 20.01.2016 11.02.2016 (в межах заявленого позивачем періоду), проте позивачем у відзиві на позовну заяву заявлено клопотання про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 ЦК України передбачено, що позовна давність у один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як роз'яснено Вищим господарським судом України у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка (пеня) підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

З даним позовом позивач звернувся до суду 12.01.2017, що підтверджується календарним штемпелем на конверті.

Таким чином, вимога про стягнення пені за період 20.01.2016 11.02.2016 заявлена після спливу позовної давності.

Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, в частині стягнення пені у задоволенні позову за період 20.01.2016 11.02.2016 слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Також, позивач просить суд стягнути з відповідача 18174,75 грн інфляційних та 4668,79 грн - 3% річних за період з 20.01.2016 по 09.01.2017.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір процентів.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредиторів від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримання ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов'язання.

Як розяснено Вищим господарським суд України у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобовязання" індекс інфляції це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Вищий господарський суд України виклав свою правову позицію також і в Постанові від 12.06.2013 №5002/4081-2012, де зазначено: "Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Держкомстатом і його найменший період становить місяць, а тому прострочення платежу за період менший місяця не тягне за собою нарахування інфляційних втрат".

Вищенаведене не враховано позивачем та проведення обчислення інфляційних за періоди неповного місяця існування боргу.

З огляду на вказане, правомірними є вимоги про стягнення інфляційних за період 01.02.2016 - 31.12.2016 (за повні місяця вказаного позивачем періоду нарахування інфляційних).

За перерахунком, здійсненим судом з урахуванням вимог Постанови ВГСУ та здійснених відповідачем проплат стягненню з відповідача підлягає 17179,92 грн інфляційних за період 01.02.2016 - 31.12.2016 та 4606,86 грн - 3% річних за період 20.01.2016 - 09.01.2017.

З огляду на вищевикладене суд задовольняє позовні вимоги частково.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32 - 33, 43 - 44, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю Білогір'я молокопродукт, код ЄДРПОУ - 33707592, адреса: 37300, Полтавська обл., місто Гадяч, вул. Героїв Майдану, будинок 82, офіс 23, р/р 2459 в AT ОТП Банк, м. Київ, МФО 300528 151000,00 грн основного боргу, 17179,92 грн грн інфляційних, 4606,86 грн - 3% річних, 2591,80 грн судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 27.03.2017.

Суддя Д.М. Сірош