КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2017 р. Справа№ 910/18464/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Гаврилюка О.М.

Куксова В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.;

за участю представників сторін:

від позивача: Безносик А.О. - представник за довіреністю № 225-КМР-20 від 10.01.2017;

від відповідача 1: Коломієць В.С. - представник за довіреністю № 001-508 від 03.03.2017;

від відповідача 2: Коломієць В.С. - представник за довіреністю № 062/01/10-118 від 06.01.2017;

від відповідача 3: Ковальчук В.М. - представник за довіреністю № 062/15/1/03-22 від 04.01.2017;

від відповідача 4: не з'явились;

від відповідача 5: не з'явились;

від відповідача 6: Денисенко О.М. - представник за довіреністю б/н від 31.10.2016;

від прокуратури: Константинова І.В. - посвідчення № 040864 від 29.01.2016;

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016

у справі № 910/18464/16 (суддя - Комарова О.С.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради

до 1. Київської міської державної адміністрації

2. Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

3. Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

4. Виконавчого органу Подільської районної у місті Києві ради (Подільської районної у місті Києві державної адміністрації)

5. Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва"

6. Акціонерного товариства закритого типу "Консул"

про визнання недійсними розпорядження та договорів, визнання права власності на майно вартістю 17 291 000,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі - позивач) 07.10.2016 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 05/2/3-183-16 від 06.10.2016 до Київської міської державної адміністрації (надалі - відповідач-1), Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (надалі - відповідач-2), Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" (надалі - відповідач-3), Виконавчого органу Подільської районної у місті Києві ради (Подільської районної у місті Києві державної адміністрації) (надалі - відповідач-4) Комунального підприємства "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району міста Києва" (надалі - відповідач-5) та Акціонерного товариства закритого типу "Консул" (надалі - відповідач-6) про: визнання недійсним розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі»; визнання недійсним Інвестиційного договору № 37 від 25.02.2002, укладеного між Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації, Комунальним підприємством «Київжитло-спецексплуатація» та Акціонерним товариством закритого типу «Консул»; визнання недійсним Інвестиційного договору №1 від 12.06.2002, укладеного між управлінням з питань майна Подільської районної у місті Києві адміністрації, Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства та Акціонерним товариством закритого типу «Консул»; визнання права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на будинок загальною площею 1781,7 кв.м по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 є незаконним, оскільки на його підставі відчужено будинок по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) поза волею власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та в обхід процедури приватизації. Прокурор вказує, що оскаржувані інвестиційні договори № 37 від 25.02.2002 та № 1 від 12.06.2002 укладені на підставі незаконного розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056, яке підлягає визнанню недійсним, та містять положення про передачу спірної будівлі АТЗТ «Консул» у власність без волі дійсного її власника (всупереч вимогам ст.ст. 19, 143 Конституції України, ст. 32 Закону України «Про власність», ст.ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 225 ЦК УРСР та Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що є підставою для визнання їх недійсними в судовому порядку на підставі ст. 48 ЦК УРСР (1963 року). Крім того, прокурор вказує, що АТЗТ «Консул» вчиняло дії щодо відчуження нежитлового будинку по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва, що прямо вказує на те, що зазначене товариство не визнає права власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради на вказане майно.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 (повний текст рішення складено - 08.12.2016) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора міста Києва 12.12.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги,що відчуження спірної будівлі повинно було відбутись в рамках приватизаційної процедури, тоді як у даній справі таке відчуження було здійснено поза волею власника та приватизаційною процедурою на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 та укладених на виконання вказаного розпорядження інвестиційних договорів. Окрім цього, на думку апелянта, судом першої інстанції було невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, щодо застосування у даній справі позовної давності, оскільки за доводами останнього, Київській міській раді не було відомо про незаконність зазначених розпоряджень та угод, на підставі яких було здійснено про вибуття спірного майна з комунальної власності, тоді як в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0001113 від 05.02.2015 прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного вибуття із власності територіальної громади міста нежитлового приміщення по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ А) у м. Києві, яке належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та є об'єктом культурної спадщини міста Києва відповідно до наказу Головного управління охорони культурної спадщини Київської міської державної адміністрації від 25.06.2011 № 10/38-11.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2017 апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/18464/16 було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 06.02.2017.

Оскільки головуючий суддя (суддя - доповідач) 06.02.2017 перебував на лікарняному, розгляд апеляційної скарги призначеної на 06.02.2017 не відбувся.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від представника відповідача 6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, від представника відповідача 1 та відповідача 2 надійшли письмові пояснення. Та від прокуратури надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи судової практики.

У судовому засіданні 27.03.2017 представник прокуратури апеляційну скарга у даній справі підтримала, просила її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову в повному обсязі з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні 27.03.2017 апеляційну скаргу у даній справі підтримав з підстав, викладених у письмових пояснення у даній справі, просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідача 6 в судовому засіданні 27.03.2017 проти задоволення апеляційної скарги заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Окрім цього зазначив, що судом першої інстанції було правомірно зроблено висновок про пропуск позивачем строку позовної давності, про що свідчить лист департаменту земельних ресурсів КМДА від 28.11.2016 № 7, відповідно до якого на запит представника відповідача 6 була надано копія кадастрової справи № А-4495. Відповідно до якої в розділі «Правовстановлюючі документи на будівлі» містилась копія Інвестиційного договору № 37, акт прийому-передачі до нього; копія Інвестиційного договору № 1, акт прийому-передачі до нього та розпорядження КМДА № 2056. Окрім цього зазначив, що передача спірної будівлі у власність відповідачу не мала відбуватись в рамках приватизації, а в порядку неприватизаційного відчуження на підставі Закону України «Про інвестиційну діяльність». А тому просив апеляційну скаргу у даній справі залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача 1, 2 в судовому засіданні 27.03.2017 підтримала раніше подані письмові пояснення у даній справі, відповідно до яких і відповідач 1, і відповідач 2 не вказали, чи вважають вони передачу у власність відповідачу 6 спірного приміщення незаконною та такою, що суперечила чинному (на період передачі) законодавству. А тому просила прийняти у даній справі законне та обґрунтоване рішення.

13.03.2017 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача 4 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі. Дане клопотання задоволено судом апеляційної інстанції в судовому засіданні 27.03.2017.

Представник відповідача 3 в судовому засіданні також просив прийняти у даній справі законне та обґрунтоване рішення.

Представники відповідача 5 у судове засідання 13.03.2017 не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, жодних клопотань від останніх не надходило. Натомість як вбачається з матеріалів справи, ухвала суду від 13.03.2017 була повернута до суду апеляційної інстанції з відміткою «не значиться».

Відповідно до абз. 2 п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. А тому, відповідач 5 був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.

Враховуючи те, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності відповідача 5, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, додаткові письмові пояснення, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі» переведено жилий будинок № 28/12 по вул. Верхній Вал у Подільському районі м. Києва в нежилий та залучено до реконструкції вказаного нежилого будинку під торгівельні та офісні приміщення Акціонерне товариство закритого типу «Консул», як інвестора, з передачею йому у встановленому порядку у власність цього будинку загальною площею 1781,7 кв.м.

Рішенням Київської міської ради ІХ сесії ХХІІІ скликання від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва» затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальних громад міста Києва.

25.02.2002 між Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації (як розпорядником) КП «Київжитло- спецексплуатація» (як балансоутримувачем) та Акціонерним товариством закритого типу «Консул» (як інвестором) було укладено інвестиційний договір № 37 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади м. Києва № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є вкладення інвестицій в реконструкцію нежилого будинку 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал загальною площею 1781,7 кв.м, частина якого площею 937,9 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та частина якого площею 843,8 кв.м - до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста з метою досягнення соціального ефекту для власника будинку та створення прибутку (доходу) для інвестора.

Відповідно до п.2.3.1. договору розпорядник та балансоутримувач зобов'язані передати частину будинку площею 937,9 кв.м № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал інвестору у власність згідно з розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.1994 № 471 із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 27.01.1997 № 81 та від 03.11.97 № 1769 по акту одночасно із підписанням цього договору.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання усіма сторонами і діє до моменту введення частини будинку в експлуатацію на підставі акта приймальної комісії.

На виконання умов інвестиційного договору № 37 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади м. Києва № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції від 25.02.2002 сторонами було підписано акт прийому-передачі частини нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал з комунальної власності територіальної громади міста у власність АТЗТ «Консул», відповідно до якого АТЗТ «Консул» передано у власність нежитловий будинок за адресою: вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у м. Києві, площею 937,9 кв.м.

Крім того, судом першої інстанції правомірно встановлено, що 12.06.2002 між Управлінням з питань майна Подільської районної у м. Києві адміністрації (як розпорядником) Комунальним підприємством по утриманню житлового господарства (як балансоутримувачем) та Акціонерним товариством закритого типу «Консул» (як інвестором) було укладено інвестиційний договір № 1 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції, відповідно до п. 1.1. якого, предметом договору є вкладення інвестицій в реконструкцію нежилого будинку 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал загальною площею 1781,7 кв.м, частина якого, площею 937,9 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та частина якого площею 843,8 кв.м належить до комунальної власності територіальної громади Подільського району міста з метою досягнення соціального ефекту для власника будинку та створення прибутку (доходу) для інвестора.

Відповідно до п. 2.3.1. договору розпорядник та балансоутримувач зобов'язані передати частину будинку площею 843,8 кв.м № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал інвестору у власність згідно з розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.94р. № 471 із змінами та доповненнями, внесеними розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 27.01.1997 № 81 та від 03.11.1997 № 1769, по акту одночасно із підписанням цього договору.

Пунктом 8.1. договору передбачено, що договір вступає в силу з моменту його підписання усіма сторонами і діє до моменту введення частини будинку в експлуатацію на підставі акта приймальної комісії.

На виконання умов інвестиційного договору № 1 про передачу частини нежилого будинку комунальної власності територіальної громади Подільського району м. Києва №28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал для реконструкції від 12.06.2002 сторонами було підписано акт прийому-передачі частини нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал з комунальної власності територіальної громади міста у власність АТЗТ «Консул», відповідно до якого АТЗТ «Консул» передано у власність нежитловий будинок за адресою: вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у м. Києві, площею 843,8 кв.м.

При цьому, як зазначалось раніше, рішеннями Київської міської ради від 27.12.2001 № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» (додаток № 8) та від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» (додаток № 7) затверджено переліки об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, що розміщені в Подільському районі. Зокрема, відповідно до вказаних переліків, будинок по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) є об'єктом комунальної власності.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що оскаржувані інвестиційні договори від 25.02.2002 № 37 та від 12.06.2002 № 1 укладені, зокрема, на підставі рішення Київської міської ради від 22.04.1999 № 208/309 «Про затвердження переліку нежилих будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, які підлягають першочерговій реконструкції», при цьому, спірне майно по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) у переліку майна, зазначеному в зазначеному рішенні, не значиться. Зазначений в переліку до рішення Київської міської ради від 22.04.1999 № 208/309 будинок № 68 по вул. Верхній Вал не має ніякого відношення до нерухомого майна, переданого у власність АТЗТ «Консул» за спірними розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 року № 2056 та інвестиційними договорами від 25.02.2002 № 37 та від 12.06.2002 № 1.

Разом з цим, відповідно до інформації Київського міського бюро технічної інвентаризації за даними інвентаризаційних справ за адресами: вул. Верхній Вал, 28/12 та вул. Верхній Вал, 68 проінвентаризовані в різні роки різні будівлі, тобто оспорюваним розпорядженням від 03.10.2001 № 2056 Київська міська державна адміністрація вирішила питання щодо передачі у власність АТЗТ «Консул» комунального майна площею 1781,7 кв.м по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) без згоди його власника - територіальної громади в особі Київської міської ради. А тому в цій частині доводи позивача є обґрунтованими.

Розглядаючи по суті спір у даній справі, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсними розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056; Інвестиційного договору № 37 від 25.02.2002; Інвестиційного договору №1 від 12.06.2002 та визнання права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на будинок загальною площею 1781,7 кв.м по вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва не підлягають задоволенню у зв'язку з пропуском позовної давності. Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками місцевого господарського суду з урахуванням наступного.

Частинами 3, 4 ст. 140 Конституції України (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

За змістом ч.ч. 5, 6, 8 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об'єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах із правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

В статті 225 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження) визначено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Приватизація державного майна (надалі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України (ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного майна», в редакції чинній на момент прийняття спірного розпорядження).

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на момент прийняття спірного розпорядження), відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Законом України "Про державну програму приватизації" від 18.05.2000 було затверджено Державну програму приватизації на 2000-2002 роки, яка діяла на момент прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 «Про залучення інвестора до реконструкції нежитлового будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал у Подільському районі».

Разом з цим, суд апеляційної інстанції приймає доводи відповідача-6, що окрім приватизаційної процедури, існує так звана «неприватизаційна процедура» відчуження майна.

При цьому Конституційний суд України у рішенні по справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Кабінету Міністрів України "Про запобігання кризовим явищам у вугільній промисловості" від 29 вересня 2009 року № 22-рп/2009 (справа № 1-45/2009, зазначив, що під звичайним (неприватизаційним) відчуженням об'єктів державної власності слід розуміти передачу права власності на матеріальні активи, що відповідно до законодавства визнаються основними фондами (засобами), яка здійснюється шляхом продажу цього майна юридичним чи фізичним особам, за винятком державного майна, що підлягає приватизації, та іншого майна, щодо якого законодавством встановлена заборона на відчуження. Звичайне (неприватизаційне) відчуження державного майна не має ознак соціальної значимості, воно є однією з форм розпорядження ним виходячи з суто господарських чи економічних інтересів суб'єктів господарювання та управління державним майном, яким і надходять грошові кошти. Саме з цією метою було залучено інвестора.

Разом з цим, позивачем та прокурором в розумінні ст.ст. 33, 34, 43, 99, 101 ГПК України не доведено, що відчуження спірного майна мало відбуватись шляхом приватизаційного відчуження майна, а тому доводи апелянта в цій частині відхиляються судом апеляційної інстанції як необґрунтовані.

Натомість, суд апеляційної інстанції приймає доводи відповідача-6 з посиланням на те, що відчуження будинку № 28/12 (літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві відбулося на підставі Закону України «Про інвестиційну діяльність» та Положення про організацію реконструкції жилих будинків у центральній частині м. Києва, затвердженого розпорядженням Представника Президента України у м. Києві від 03.06.1994 № 471.

Так, відповідно до п. 2 рішення Київської міської ради від 6 вересня 2001 року № 17/1451 «Про порядок набуття права власності на об'єкти інвестування» рішення про залучення інвестицій у новостворені об'єкти, в тому числі у додатково збудовані площі шляхом прибудови або реконструкції, що повністю або частково фінансуються за кошти інвесторів, з оформленням права власності на ці об'єкти, приймаються Київським міським головою. А оформлення права власності за результатами здійснення інвестиційної діяльності, що здійснена на підставі рішень Київради та (або) розпоряджень Київського міського голови, покладається на виконавчий орган Київської міської ради (Київську міську державну адміністрацію).

Статтею 7 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено, що продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами. Зазначені органи діють у межах повноважень, визначених відповідними місцевими радами, та є їм підпорядкованими, підзвітними і підконтрольними.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Тоді як спірне розпорядження було прийнято саме Київською міською державною адміністрацією, що свідчить про прийняття адміністрацією розпорядження майном за відсутності необхідного обсягу повноважень. Окремим підтвердженням вказаної обставини є також те, що 27.12.2001 Київська міська рада рішенням № 208/1642 (через майже три місяців після прийняття оскаржуваного розпорядження) затвердила перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що передаються до сфери управління районних у місті Києві державних адміністрацій. Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами апелянта, що право розпорядження спірним майном належало саме Київській міській раді, а тому доводи позивача та прокурора в цій частині є обґрунтованими.

Разом з цим суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами ст. 48 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

В ст. 59 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент укладення спірних договорів) визначено, що угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Приписи п. 7 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачають, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Отже, в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Разом з цим, позивач та прокуратура, просивши визнати недійсними спірне розпорядження та інвестиційні договори, жодним чином не пояснила можливості відшкодування відповідачу-6 вартості вкладених інвестицій. Оскільки, як вбачається з п. 1.1. інвестиційного договору № 37 (т. 1, а.с. 43), на час укладення договору інвестор виконав умови залучення інвестора до реконструкції нежилого будинку (щодо сплати коштів), погоджені з постійною комісією з питань власності Київради та згідно протоколу засідання (надалі - протокол засідання), а саме:

п. 1.1.1. Головному управлінню житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації в порядку компенсації за будівництво житла для відселення мешканців з усього зазначеного будинку - 891,6 тис. грн;

п. 1.1.2. Балансоутрисувачу - КП «Київжитлоспецексплуатація» - 336,7 тис. грн;

п. 1.1.3. Головному управлінню економіки Київської міської державної адміністрації пайовий внесок у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури Києва - 300 тис. грн.

Та відповідно до п. 1.1. інвестиційного договору № 1 (т. 1, а.с. 50-51) на час укладення договору інвестор виконав умови залучення інвестора до реконструкції нежилого будинку, щодо сплати коштів погоджені з постійною комісією з питань власності Київради та згідно протоколу засідання міської конкурсної комісії з питань залучення інвестицій від 26.06.2001 № 59, а саме:

п. 1.1.1. Подільському районному фінансовому відділу на соціальний розвиток району - 200,00 тис. грн;

п. 1.1.2. Балансоутрисувачу - КП по утриманню житла Подільського району - 310,20 тис.грн. Виконання інвестором умов інвестиційного договору (щодо сплати коштів) також не заперечувалось позивачем у даній справі.

Разом з цим, вимога про застосування реституції не заявлялася, тоді як визнати право власності прокуратура просила з інших підстав.

При цьому суд апеляційної інстанції не приймає доводи прокуратури про неналежне виконання відповідачем-6 умов інвестиційних договорів, зокрема, в частині здійснення реконструкції нежитлової будівлі, оскільки невиконання умов договору може бути підставою для розірвання інвестиційних договорів, однак жодний чином не впливає на дійсність таких договорів. А тому в цій частині доводи прокуратури є необґрунтованими з урахуванням предмету та підстав позову.

Щодо доводів позивача про те, що нежитловий будинок по вул. Верхній Вал 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва є архітектурною пам'яткою, суд апеляційної інстанції зазначає, що матеріали справи не містять доказів віднесення спірної будівлі (на момент прийняття спірного розпорядження в 2001 році) до об'єктів архітектурної пам'ятки, тоді як з пояснень прокуратури вказана будівля є об'єктом культурної спадщини міста Києва відповідно до наказу Головного управління охорони культурної спадщини КМДА від 25.06.2011 № 10/38-11. Однак, до застосування підлягає законодавство, що діяло на момент прийняття розпорядження № 2056 та укладення інвестиційних договорів. А тому доводи прокуратури в цій частині не підтверджуються матеріалами справи. Разом з цим, вищевикладене не є підставою для відмови в позові, тоді як суд першої інстанції правомірно відмовив саме через пропуск позовної давності.

Як зазначалось вище, відповідачем-6 було подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог Заступника прокурора міста Києва, посилаючись на те, що Київська міська рада ще у 2005 році передала в оренду АТЗТ «Консул» земельну ділянку для будівництва (реконструкції), обслуговування та експлуатації будівлі торговельного та офісного призначення на вул. Верхній Вал (Літ. А) у Подільському районі м. Києва, таким чином, передаючи в оренду земельну ділянку у 2005 році, Київська міська рада не могла не знати про існування спірних розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.10.2001 № 2056 та інвестиційних договорів № 37 від 25.02.2002 та № 1 від 12.06.2002, адже володіння та будівництво (реконструкція) будинку № 28/12 (літ. А) на вул. Верхній Вал здійснювались Акціонерним товариством закритого типу «Консул» саме на підставі вищезгаданого розпорядження Київської міської державної адміністрації та інвестиційних договорів.

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України).

В ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 Цивільного кодексу України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься в ст. 261 Цивільного кодексу України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до позиції Верховного Суду України викладеної у постанові від 16.09.2015 у справі 6-68цс15 (правові висновки в якій відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов'язковою для судів при застовуванні аналогічних норм права) зазначено, що оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому, питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Так, у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року у справі №3-176гс14 та від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14 зроблено висновок, що за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові від 19 серпня 2014 року у справі №3-59гс14 Верховний Суд України виклав правову позицію про те, що для юридичної особи як сторони правочину (договору) днем початку перебігу строку позовної давності слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Щодо обізнаності позивача про порушення його прав шляхом прийняття спірного розпорядження Київською міською державною адміністрацією, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Суд апеляційної інстанції приймає доводи апелянта про те, що позивач не був стороною спірних інвестиційних договорів, однак, з пунктів 1.1. інвестиційних договорів вбачається, що питання щодо сплати коштів інвестором (виконання умов, що передували укладенню інвестиційних договорів) було погоджено з постійною комісією з питань власності Київради.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази такого погодження з постійною комісією з питань власності Київради (протокол комісії) умов, що передували укладенню інвестиційних договорів. Сторонами у даній справі не клопотали про таке витребування в розумінні ст.ст. 38, 101 ГПК України на стадії апеляційного перегляду та не зазначали про неможливість подання з причин, що не залежать від сторони.

Однак, навіть враховуючи, що позивач міг бути необізнаний про таке погодження з постійною комісією з питань власності Київради (про яке зазначено в пунктах 1.1. договорів), в подальшому позивачем вчинялись дії, які свідчать про його обізнаність прийняття спірного розпорядження.

Так, в додаткових пояснення до заяви про застосування позовної давності, поданої до суду 05.12.2016, відповідач-6 зазначив, що з метою підтвердження факту обізнаності позивачем про існування спірних розпорядження Київської міської державної адміністрації та інвестиційних договорів, представником Акціонерного товариства закритого типу «Консул» було зроблено запит до Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з проханням надати завірену копію кадастрової справи № А-4495 «Про передачу Акціонерному товариству закритого типу «Консул» земельної ділянки для будівництва (реконструкції), обслуговування та експлуатації будівлі торговельного та офісного призначення на вул. Верхній Вал, № 28/12 (літ. А) у Подільському районі м. Києва» (рішення Київської міської ради від 06.10.2005 року № 82/3546).

Так, у відповідь на запит представника Акціонерного товариства закритого типу «Коснул», Департаментом земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації супровідним листом від 28.11.2016 року № 7 було надано копію кадастрової справи № А-4495.

Судом першої інстанції правомірно встановлено, що в у Висновку про погодження проекту відведення земельної ділянки (до справи № А-4495) від 13.05.2005 № 03-56/468-В вказано, що земельну ділянку передбачається передати Акціонерному товариству закритого типу «Консул» у довгострокову оренду на 15 років за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування, у зв'язку з переходом права власності на будівлі (інвестиційних договір № 37 від 25.02.2002, акт прийому-прийому передачі від 25.02.2002, інвестиційний договір № 1 від 12.06.2002, акт прийому-передачі від 02.07.2002).

Більше того, рішенням № 82/3546 від 06.10.2005 (т. 1, а.с. 129-130) Київська міська рада затвердила проект відведення акціонерному товариству закритого типу «Консул» земельної ділянки для будівництва (реконструкції), обслуговування та експлуатації будівлі торговельного комплексу та офісного призначення на вул. Верхній Вал/, 28/12 (літ А) у Подільському районі м. Києва. А тому матеріали справи підтверджують, що позивач був обізнаний і про прийняття Київською міською державною адміністрацією спірного розпорядження, та про укладення в подальшому інвестиційних договорів. А тому навіть якщо позивачу не було відомо про прийняття розпорядження № 2056 та укладення інвестиційних договорів № 37 та № 1 (в момент їх прийняття та укладення) факт обізнаності позивача про дані обставини підтверджується прийняттям саме Київською міською радою рішення про затвердження проекту земельної ділянки для відповідача-6 для обслуговування будівлі на вул. Верхній Вал/, 28/12 (літ А) у Подільському районі м. Києва.

А тому достеменно позивачу мало стати відомо про порушення свого права саме 06.10.2005 (з дати прийняття рішення № 82/3546).

При цьому суд апеляційної інстанції не приймає доводи прокуратури, що Київська міська рада не була зобов'язана перевіряти правомірність передачі інвестору спірну будівлю, оскільки положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права.

Таким чином з урахуванням того, що початком перебігу позовної давності є дата 06.10.2005, позивач не був позбавлений права звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав протягом трьох років, тобто до 06.10.2008, натомість прокуратура звернулась з позовом у даній справі лише 07.10.2016.

А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що твердження Заступника прокурора міста Києва про те, що Київська міська рада дізналася про вибуття будинку № 28/12 (Літ. А) по вул. Верхній Вал у м. Києві з комунальної власності лише у 2015 році спростовується наявними в матеріалах справи доказами.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що Заступник прокурора міста Києва звернувся з позовними вимогами до Господарського суду міста Києва після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною до прийняття рішення по справі.

При цьому суд апеляційної інстанції не приймає подану прокуратурою судову практику в аналогічних спорах, оскільки обставини, встановлені у наданому прокуратурою рішенні не є преюдиційними, тоді як виходячи з обставин даної справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач дізнався про порушення своїх прав з дати прийняття рішення № 82/3546 (06.10.2005) про передачу акціонерному товариству закритого типу «Консул» земельної ділянки для будівництва (реконструкції), обслуговування та експлуатації будівлі торговельного та офісного призначення на вул. Верхній Вал, 28/12 (літ. А) у Подільському районі міста Києва (т. 1, а.с.129-130).

Разом з цим, прокуратура не просила визнати поважними причини пропуску позовної давності, натомість суд апеляційної інстанції під час перегляду не встановив таких поважних причин пропуску позовної давності, за наявності яких, право позивача підлягало б захисту. А тому суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/18464/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2016 у справі № 910/18464/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/18464/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Куксов