ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
УХВАЛА

"27" березня 2017 р. Справа № 922/1108/15

вх. № 10

Суддя господарського суду: Калантай М.В.

при секретарі судового засідання: Семенов О.Є.

розглянувши скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" (вх.№10 від 17.01.2017) на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна

компанія "Нафтогаз України", м.Київ

до Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5",

с.Подвірки Харківської області

про стягнення 26957540,92грн.

за участю представників:

від позивача (стягувача): ОСОБА_1, довіреність №14-88 від 18.04.2014

від відповідача (боржника): ОСОБА_2, довіреність від 23.02.2017

від органу ДВС: ОСОБА_3, довіреність №796/20.3-03 від 29.12.2016

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.04.2015 у справі №922/1108/15 стягнуто з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (далі за текстом - відповідач, боржник) на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" (далі за текстом - позивач, стягувач) основний борг в розмірі 96784,25грн., 3% річних в розмірі 1582287,60 грн., інфляційні втрати в розмірі 14557331,92грн. та судовий збір в розмірі 44015,75грн. В решті позову відмовлено.

На виконання даного рішення видано відповідний наказ від 27.04.2015.

17 січня 2017 року до суду від боржника надійшла скарга (вх. №10 від 17.01.2017) на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі за текстом - орган ДВС), в якій він просить суд винести ухвалу про визнання незаконною бездіяльності органу ДВС та зобов'язання закінчити виконавче провадження №47911917 з виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.04.2015 у справі №922/1108/15 на підставі пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

В судовому засіданні представник скаржника підтримав доводи, викладені у скарзі. Однак, враховуючи те, що під час розгляду даної скарги Відділом примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України винесено постанову від 09.03.2017 про закінчення виконавчого провадження з виконання наказу №922/1108/15 від 09.03.2017, зазначив, що просить задовольнити скаргу в частині визнання незаконною бездіяльності органу ДВС.

Стягувач у письмових запереченнях просив суд в задоволенні скарги відмовити, посилаючись на те, що до даного часу Кабінетом Міністрів України не затверджено порядок ведення та користування реєстром підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Представник органу ДВС в судовому засіданні повідомив, що на даний час згідно постанови від 09.03.2017 виконавче провадження №47911917 закінчено на підставі пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", а тому провадження за скаргою боржника слід припинити в повному обсязі на підставі пункту 1-1 частини1 статті 80 ГПК України.

Розглянувши скаргу боржника на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, надані учасниками судового процесу докази, заслухавши присутніх представників учасників судового процесу, суд встановив наступне.

Постановою органу ДВС від 18.06.2015 відкрито виконавче провадження №47911917 з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.04.2015 у справі №922/1108/15.

05 січня 2017 року органом ДВС отримано заяву боржника №01-14/2502 від 29.12.2016 про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження". При цьому, боржник вказував, що його заборгованість перед стягувачем підлягає списанню згідно частини 3 статті 7 "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".

Як вказує боржник у скарзі, станом на 15.01.2017 органом ДВС не вчинено виконавчої дії щодо закінчення виконавчого провадження, що є порушенням частини 2 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

ОСОБА_4 підстави стали підставою для звернення боржника до суду з даною скаргою, в якій він просив визнати незаконною бездіяльність органу ДВС та зобов'язати закінчити виконавче провадження №47911917 на підставі пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав скарги, суд виходить з наступного.

Згідно частини 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами.

Зокрема, частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі ОСОБА_4 №1730-VIII) встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.

ОСОБА_4 набрав чинності 30.11.2016 після опублікування в Газеті "Голос України" №227 від 29.11.2016.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 10.01.2016 видами діяльності боржника є виробництво та торгівля електроенергією (коди КВЕД 23.61., 35.14), постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря (код КВЕД 35.30).

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.04.2015 у справі №922/1108/15 з відповідача на користь позивача стягнуто основний борг в розмірі 96784,25грн., 3% річних в розмірі 1582287,60грн., інфляційні втрати в розмірі 14557331,92грн. за договором №1898/14-ТЕ-32 купівлі-продажу природного газу від 19.12.2013. Як вбачається з положень пункту 1.2 цього Договору, даний природний газ використовується відповідачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності).

З наявного у справі акту звіряння розрахунків, підписаного стягувачем та боржником, вбачається, що станом на 30.11.2016 основна заборгованість за природний газ була відсутня.

Таким чином, з дня набрання чинності Законом №1730-VIII (30.11.2016) стягнуті за рішенням господарського суду Харківської області від 09.04.2015 у даній справі суми 3% річних та інфляційних втрат підлягають списанню згідно частини 3 статті 7 даного Закону.

При цьому, суд відхиляє заперечення стягувача щодо можливості застосування даної норми лише в процедурі врегулювання заборгованості, для чого боржник має бути включений до відповідного реєстру, виходячи з наступного.

Статтею 1 Закону України №1730-VIII встановлено, що процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.

При цьому, заборгованість, що підлягає врегулюванню відповідно до цього Закону (далі - заборгованість):

- кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води;

- кредиторська заборгованість перед постачальником електричної енергії підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за електричну енергію, спожиту для виробництва та надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, з постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем);

- заборгованість з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, установам і організаціям, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, та/або іншим підприємствам теплопостачання, централізованого водопостачання та водовідведення, що постачають теплову енергію, надають послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) населенню, а також організаціям та установам, що фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, водопостачання, водовідведення, постачання холодної води та водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, та залишилася не погашеною станом на 1 січня 2016 року (далі - заборгованість з різниці в тарифах).

Отже, лише вказані види заборгованості (основного боргу) підлягають списанню саме в процедурі врегулювання заборгованості, для чого Законом вимагається внесення відповідних підприємств до реєстру.

Разом із тим, положення частини 3 статті 7 Закону №1730-VIII стосуються списання не самої суми заборгованості (основного боргу) в розумінні статті 1 цього Закону, а додатково нарахованих на неї сум неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань та процентів річних.

ОСОБА_4 нарахування, не входять до складу такої заборгованості в розумінні статті 1 Закону №1730-VIII, а тому підлягають списанню саме з дати набрання чинності цим Законом, тобто з 30.11.2016, оскільки будь-яких інших додаткових умов для здійснення списання цих сум Законом не передбачено.

До того ж, суд зауважує, що боржник не може бути внесений до відповідного реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, оскільки станом на день набрання чинності Законом №1730-VIII така заборгованість (основний борг) у боржника була відсутня.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудипкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Наведена норма Закону України "Про виконавче провадження" також не містить умов про здійснення списання неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних виключно в межах процедури врегулювання заборгованості в розумінні Закону №1730-VIII.

Отже, суд вважає правомірними доводи боржника про наявність підстав для закриття виконавчого провадження згідно пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Частина 2 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Органом ДВС заява боржника про закінчення виконавчого провадження отримана 05.01.2017, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.4 а.с.198). Проте, з наданої органом ДВС копії даної заяви (т.5 а.с. 94) вбачається, що вона була зареєстрована 06.01.2017.

Однак, ані 05.01.2017, ані 06.01.2017 постанова про закінчення виконавчого провадження органом ДВС не виносилася, що є порушенням частини 2 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Лише 09.03.2017, тобто після звернення боржника до суду з даною скаргою, органом ДВС була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження №47911917. Дана постанова мотивована положеннями частини 3 статті 7 Закону №1730-VIII та пунктом 16 статті 39 Закону України "про виконавче провадження".

При цьому, органом ДВС не було наведено жодних обставин, що надавали б йому право не виносити постанову про закінчення виконавчого провадження до 09.03.2017.

З урахуванням викладеного, суд вважає правомірними доводи боржника про незаконність допущеної органом ДВС бездіяльності щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження. Тому скарга цій частині підлягає задоволенню.

Пунктом 9.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" у вирішенні питань, які виникають у розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби, до заяв учасників виконавчого провадження (заявників) мають застосовуватися положення ГПК, якими врегульовано аналогічні питання, зокрема, статей 2, 18, 21, 22, 26, 29, 31, 41, 42, 62, пунктів 1 - 3, 5, 6, 9 частини першої статті 63, статті 64, розділів XI, XII, XII 1 ГПК тощо.

Так, пунктом 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України передбачено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи винесення органом ДВС під час розгляду даної скарги постанови від 09.03.2017 про закінчення виконавчого провадження №47911917, суд вважає за необхідне припинити провадження за вимогою скарги про зобов'язання органу ДВС закінчити виконавче провадження №47911917 у зв'язку із відсутністю предмету спору.

Керуючись ст.ст. 80, 86, 1212 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківська ТЕЦ-5" (вх.№10 від 17.01.2017) на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження №47911917 у строк, встановлений частиною 2 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Припинити провадження за вимогою скарги про зобов'язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження №47911917 на підставі пункту 16 частини 1 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження".

Суддя Калантай М.В.