КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
УХВАЛА

"20" березня 2017 р. Справа №910/22772/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

за участю представників:

від позивача - Потапов Є.П., Кучерук Л.В. (довіреність б/н від 17.01.2017 р.)

від відповідача - Гладун А.І. (довіреність б/н від 20.01.2017 р.)

від третьої особи - Коломоєць М.І. (довіреність №1 від 25.02.2016 р.), Різник О.О. (довіреність №2 від 25.02.2016 р.)

розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Практика» про забезпечення позову

у справі №910/22772/15 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Практика»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічне акціонерне товариство «БГ Банк»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.10.2015 р. позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Практика» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» про стягнення 19400000,00 грн. задоволено повністю. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Практика» кошти у сумі 19400000,00 грн. та 73080,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 19.10.2015 р. повністю та прийняти нове, яким в задоволенні позовної заяви ТОВ «Торговий дім «Практика» відмовити у повному обсязі.

В процесі розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти арешт на рухоме та нерухоме майно ТОВ «Управління по будівництву тунелів і підземних споруд спеціального призначення» за відповідним переліком, що наведений у заяві.

Вказана заява обґрунтована тим, що після відкриття виконавчого провадження, до накладення арешту, відповідачем було частково реалізовано належне йому майно. Як повідомив позивач, вказана інформація була отримана ним від державного виконавця.

Позивач вважає, що після зняття арешту, накладеного виконавчою службою, відповідачем буде реалізоване все майно, що йому належить і виконати рішення суду буде вже неможливо. Вартість майна, на яке він просить накласти арешт, не перевищує суми боргу.

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову, що містить значний за обсягом перелік рухомого та нерухомого майна (а.с. 129-132), дослідивши матеріали справи та вислухавши думку представника відповідача, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для її задоволення з огляду на таке.

На підставі ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

У відповідності до ч. 1 ст. 67 ГПК України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згаданою нормою закону також передбачено, що види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами; не допускається забезпечення позову заходами, не передбаченими цим Кодексом.

Перелік встановлених статтею 67 ГПК України заходів до забезпечення позову є вичерпним.

За приписами п.п. 2 та 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» (далі - постанова Пленуму №16) питання про забезпечення позову може вирішуватися господарським судом як без проведення окремого судового засідання, так і в засіданні з викликом представників сторін, інших учасників судового процесу із заслуховуванням їх думки. При цьому умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК України).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Таким чином, адекватність заходу до забезпечення позову, який застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії або забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору.

Згідно п. 1 постанови Пленуму №16 особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК України, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника по забезпеченню позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Разом із тим, відповідно до п.п. 7.2. та 8 постанови Пленуму № 16 за позовами про визнання права власності (іншого речового права) або витребування майна арешт може бути лише накладений на індивідуальне визначене майно, і притому лише таке, що відноситься до предмета спору. В такому разі в ухвалі про забезпечення позову мають зазначатися ознаки, які ідентифікують відповідне майно та відрізняють його від іншого (однорідного чи подібного) майна, та за необхідності місцезнаходження майна.

У спорах щодо витребування майна в ухвалі про накладення арешту на майно боржника господарський суд повинен чітко охарактеризувати ознаки, за якими той чи інший предмет відрізняється від подібних. Не можна, наприклад, накладати арешт на автомобіль, не зазначивши його видових ознак, державного реєстраційного номера, номера двигуна та ін., що відрізняло б саме цей автомобіль від будь-якого автомобіля взагалі.

Всупереч положенням ст.ст. 33, 66 ГПК України, а також вищенаведеним приписам постанови Пленуму № 16 заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, не містить ознак, які б чітко дозволяли повно встановити видові ознаки та ідентифікувати приналежність цього майна саме боржнику (відповідачу).

Разом із тим саме лише посилання позивача в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Відтак заява позивача про забезпечення позову є необґрунтованою та базується лише на його власних міркуваннях та припущеннях.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Колегія зазначає, що згідно ст. 106 ГПК України передбачено можливість оскарження ухвал про забезпечення позову, скасування забезпечення позову. Відтак ухвали про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову або в задоволенні клопотання про скасування заходів до забезпечення позову оскарженню не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити Товариству з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Практика» у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець