ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. Справа № 914/2090/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Дубник О.П.

Зварич О.В.

розглянув апеляційну скаргу фізичної особою-підприємця ОСОБА_2 м.Стрий Львівської області б/н від 04.01.2017 р.

на рішення господарського суду Львівської області від 22.12.2016 р.

у справі № 914/2090/16

за позовом: виробничо-торгового сервісного підприємства "Куян", Ястшембе-Здруй, повіт Ястшембе-Здруй, Шльонське воєводство, Республіка Польща

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 м.Стрий Львівської області

за участю третіх осіб, які

не заявляють самостійних вимог

на предмет спору на стороні

відповідача: 1. товариства з обмеженою відповідальністю "Сконто" м.Львів

2. фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 м.Львів

про стягнення 2138,45 євро, що еквівалентно 58792,41грн. відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р., 1968,00 злотих, що еквівалентно 12679,82грн. відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р., та 184,50 злотих, що еквівалентно 1188,73грн. відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом на 10.08.2016р.

за участю представників сторін від:

позивача: Кінь А.В. - за довіреністю б/н від 01.07.2016 р.;

відповідача: ОСОБА_2 - особисто;

третіх осіб: не з'явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 22.12.2016 р. позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь виробничо-торгового сервісного підприємства "Куян" 2138,45 євро вартості оплаченого, але не поставленого товару, що станом на 10.08.2016р. за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 58793,84грн., та 881,91грн. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині стягнення 2138,45 євро попередньої оплати мотивоване тим, що продавець не виконав обов'язок щодо передання товару станом на момент закінчення строку дії договору. Рішення суду в частині відмови у стягненні 1968,00 злотих сплаченого позивачем ПДВ та 184,50 злотих, оплачених позивачем за митні послуги, обґрунтоване тим, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би свідчили про те, що відповідні платежі здійснено позивачем саме на виконання умов контракту №5 від 07.05.2015р.

ФОП ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що відповідачем було відправлено в адресу позивача товар, а саме: паливні гранули, вагою 22 540 кг, однак, позивач відмовився прийняти товар. В подальшому, сторони погодили між собою, що раніше отримані кошти відповідачем у сумі 2 138, 45 грн. євро використовуються на оплату пиломатеріалів сосна, згідно додатку до контракту №5 від 07.05.2015 р.

Позивачем відзиву на апеляційну скаргу не подано, однак в судовому засіданні заперечив щодо вимог апеляційної скарги, просив рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про час та дату судового засідання. В судовому засіданні представниками позивача та відповідача викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, між виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» (Przedsiebiorstwo produkcyjno-handlowe uslugowe «Kujan»; покупець за контрактом) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (продавець за контрактом) укладено контракт №5 від 07.05.2015р.

Згідно п.п.1.1, 2.1-2.3, 3.1, 4.1 вказаного контракту, продавець зобов'язується постачати, а покупець - отримувати продукцію: пелети з лушпиння соняшника.

Ціна товару встановлюється в злотих.

Ціна встановлюється за 1 кг - 0,095 євро (мікс). Товар складений в біг беги. Біг беги входять в ціну товару.

Загальна вартість контракту складає 100000,00 євро.

Поставка товару здійснюється автотранспортом покупця на умовах DАР - 44-190 Knurow.

Покупець зобов'язаний здійснювати передоплату за товар шляхом перерахунку грошей на рахунок продавця. Оплату за покупця можуть здійснювати також інші юридичні або фізичні особи.

Наявними матеріалами справи підтверджується, що на підставі вказаного контракту ФОП ОСОБА_2 виставлено виробничо-торговому сервісному підприємству «Куян» рахунок-фактуру №4 від 11.05.2015р. на оплату товару на суму 2138,45 євро.

Вказаний рахунок оплачено позивачем шляхом здійснення міжнародного переказу 13.05.2015р., що не заперечується відповідачем.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із міжнародної товарно-транспортної накладної CMR №1104328, ФОП ОСОБА_2 передано оплачений позивачем товар для відправлення перевізнику - товариству з обмеженою відповідальністю «Сконто», проте товар виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» не отримано, що не заперечується сторонами.

Як стверджує відповідач, зважаючи на те, що позивач відмовився від отримання товару його передано іншому покупцю на території Польщі. Довідкою Львівської митниці ДФС №19557/9/13-70-09/12 від 28.11.2016р. повідомлено суд про відсутність інформації, яка б підтверджувада ввезення на митну територію України товару, вивезеного за CMR №1104328.

Позивач зазначає, що окрім здійснення попередньої оплати за товар у сумі 2 138, 45 євро, на виконання п.4.3 контракту виробничо-торговим сервісним підприємством «Куян» понесено витрати пов'язані із оплатою митних послуг на суму 184,50 злотих, що становить 1188,73грн., а також сплачено 1968,00 злотих ПДВ, що становить 12679,82грн. Оскільки, відповідачем не поставлено передбаченого контрактом товару, який попередньо оплачений позивачем, останнім надіслано на адресу ФОП ОСОБА_2 повідомлення від 10.08.2016 р. про наявність боргу та повернення коштів, яке залишено відповідачем без відповіді та задоволення.

Враховуючи зазначене, виробничо-торгове сервісне підприємство «Куян» звернулось до суду із позовною заявою про стягнення 2138,45 євро попередньої оплати, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 58792,41грн., 1968,00 злотих сплаченого позивачем ПДВ, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 12679,82грн. та 184,50 злотих, оплачених позивачем за митні послуги, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 1188,73грн.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Відповідно до статті 123 ГПК України, іноземні підприємства і організації мають право звернення до господарських судів згідно з встановленою підвідомчістю і підсудністю господарських спорів за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», спори, що виникають між суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності, іноземними суб'єктами господарської діяльності у процесі такої діяльності можуть розглядатися судами України, а також за згодою сторін спору Міжнародним комерційним арбітражним судом та Морською арбітражною комісією при Торгово-промисловій палаті України та іншими органами вирішення спору, якщо це не суперечить чинним законам України або передбачено міжнародними договорами України.

При цьому, необхідно зазначити, що сторони зовнішньоекономічного договору мають право передбачити у ньому або шляхом укладення окремої угоди (арбітражна умова, арбітражне застереження) передачу спорів, що виникають з такого договору, на вирішення третейського суду (постійно діючого або створеного для вирішення конкретного спору - ad hoc). Ця домовленість повинна чітко визначати, який саме орган вирішення спорів обрали сторони: Міжнародний комерційний арбітражний суд, Морську арбітражну комісію при Торгово-промисловій палаті України або інший третейський суд в Україні чи за кордоном.

Разом з тим, звернення до арбітражу - це право, а не обов'язок сторони (стаття 12 ГПК України), яке реалізовується у встановленому порядку (стаття 8 Закону України «Про міжнародний комерційний арбітраж»), а підсудність суду справи з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» (вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у своєму роз'ясненні №04-5/608 від 31.05.2002р. «Про деякі питання практики розгляду справ за участю іноземних підприємств і організацій»).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.124 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи за участю іноземних підприємств і організацій. Підвідомчість та підсудність справ за участю іноземних підприємств і організацій визначається за правилами, встановленими статтями 12-17 цього Кодексу.

Так, ст.12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна.

Згідно з ч.1 ст.4, ст.32, ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України та міжнародних звичаїв, що визнаються в Україні. Як правило, в договорах (контрактах) сторони користуються наданим їм правом вибору права, закріпленим статтею 5 вказаного Закону, і зазначають законодавство, яке має бути застосовано судом при вирішенні спорів та розбіжностей між сторонами. У разі відсутності волевиявлення сторін договору щодо застосовуваного права господарський суд визначає його на підставі колізійної норми, яка може міститися як у міжнародних договорах, що відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, так і в національному законодавстві.

Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

У разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право відповідно до частин другої і третьої статті 32 цього Закону, при цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, за договором купівлі-продажу є продавець.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки місцезнаходженням продавця є Львівська область, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми чинного законодавства України, а даний спір підвідомчий та підсудний господарському суду Львівської області, оскільки звернення до арбітражу - це право, а не обов'язок сторони, яка не позбавлена права у будь-який момент звернутись за вирішенням спору до суду.

Відповідно до ст. 193, 265 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 692, ч.1,2 693 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Питання про те, чи мало місце пред'явлення кредитором боржникові вимоги про оплату, вирішується не під час прийняття судом позовної заяви, а виключно в процесі вирішення ним спору по суті. Отже, коли господарським судом буде з'ясовано, що таку вимогу пред'явлено після початку розгляду ним справи зі спору, пов'язаного зі стягненням заборгованості, то відповідний позов може бути задоволений, якщо строк виконання грошового зобов'язання настав до прийняття рішення по суті справи (вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму №14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань)

Як підтверджується матеріалами справи, в контракті, укладеному між сторонами, не передбачено строку виконання зобов'язання. Відтак, до даних правовідносин необхідно застосовувати ч.2 ст.530 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в адресу відповідача надіслано вимогу про повернення коштів від 18.09.2015 р. (а.с.24) та повідомлення про наявність боргу відповідача перед позивачем від 10.08.2016 р. (а.с.31). Факт надіслання вказаного повідомлення в адресу відповідача підтверджується описом вкладення від 10.08.2016 р. та поштовою квитанцією №6625 від 10.08.2016 р. (а.с.47, 48)

Також судова колегія звертає увагу на те, що згідно п.2.4 контракту, останній діє до 2016 року. Тобто, станом на дату повідомлення про наявність боргу відповідача перед позивачем від 10.08.2016 р. та прийняття рішення у справі закінчився і строк діє контракту між стронами.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що станом на день прийняття рішення у справі відповідачем не повернуто кошти у розмірі 2138,45 євро попередньої оплати, що відповідно до офіційного курсу встановленого Національним банком України станом 10.08.2016р. становить 58792,41грн., колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у цій частині та відмову в частині позовних вимог про стягнення 1968,00 злотих сплаченого позивачем ПДВ та 184,50 злотих, оплачених позивачем за митні послуги, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які би свідчили про те, що відповідні платежі здійснено позивачем саме на виконання умов контракту №5 від 07.05.2015р.

Одночасно, необхідно зазначити, що посилання відповідача на те, що на виконання підписаного сторонами 11.08.2015р. додатку до контракту №5 від 07.05.2015р., ФОП ОСОБА_2 поставлено виробничо-торговому сервісному підприємству «Куян» товар на загальну суму 1805,66 євро, суд зазначає, що предметом поставки за вказаним контрактом та додатком до нього є різний товар, різними також є умови постачання, погоджені сторонами. Суд першої інстанції правомірно звертає увагу на те, що поставка товару на виконання умов додатку до контракту, оплата за його отримання, а також виконання інших зобов'язань, не є предметом спору у даній справі, відтак не входить в предмет доказування та не може свідчити про виконання чи невиконання сторонами умов самого контракту №5 від 07.05.2015р.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 22.12.2016 р. у справі

№ 914/2090/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 28.03.2017 р.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Дубник О.П.

Зварич О.В.