РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

29 березня 2017 року Справа № 903/523/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Саврій В.А.

судді Мамченко Ю.А. ,

судді Петухов М.Г.

при секретарі судового засідання Дикій А.І.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 06.01.17 р. у справі №903/523/16 (гол.суддя Якушева І.О., суддя Вороняк А.С., суддя Дем'як В.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Андреас Штіль"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка"

про стягнення 465 338, 68 грн.

за участю представників:

позивача - Кравченко Р.Ю. (довіреність №1 від 01.01.2017р.) (в режимі відеоконференції);

відповідача - ОСОБА_3 (договір № 2703/2017 від 27.03.2017р.)

третьої особи (ТОВ "Андреас Штіль") - не з"явився;

третьої особи (ПАТ "Страхова компанія "Уніка") - Бортнік Л.В. (довіреність №11 від 10.01.2017р.) (в режимі відеоконференції).

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 06.01.2017р. у справі №903/523/16 задоволено позов Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Андреас Штіль", та за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Уніка", про стягнення 465 338, 68 грн.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" 465338 грн. 68 коп. збитків; 6980 грн. 08 коп. витрат, пов'язаних з оплатою судового збору.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги відповідають чинному законодавству і фактичним обставинам справи, підтверджені належними доказами (т.2, арк.справи 80-85).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - ФОП ОСОБА_1 звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (вх.№126/17 від 12.01.2017р., т.2, арк.справи 93-95).

Скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків, викладених у рішенні господарського суду, обставинам справи.

Зазначає, що переуступка на страховика права вимоги до перевізника суперечить законодавству, що регулює конкретні взаємовідносини.

Апелянт ставить під сумнів право відповідача (страхової компанії) набувати права вимоги до перевізника та звертатись із подібним позовом.

Позивач, будучи ліцензованим страховиком, обгрунтовує свій позов правом, яке випливає з Договору про відступлення права вимоги №335-14 від 16.01.2016 року, згідно якого ТОВ «І.С.Т. - Р.Е.Й.Л.» відступає свою вимогу до відповідача як перевізника, яка оцінена в сумі 465338,68 грн. і яка базується, в свою чергу, на Договорі-дорученні №0806-М від 11.06.2012р., який суміщає в собі ознаки договорів перевезення і транспортного експедирування.

На думку скаржника, подібні відступлення на страховика прав вимоги, які випливають з договорів перевезення, та права на пред'явлення позову до перевізника не допускаються:

1) діяльність страховика є суто спеціалізованою, пов'язаною виключно із страхуванням і регулюється нормами Закону України «Про страхування» та іншого законодавства про страхування, він не може перебирати на себе функції інших суб'єктів господарювання, як в даному випадку - право вимоги транспортного експедитора до перевізника. Так, ч.16 ст.2 даного Закону приписує, що предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, перестрахування і фінансова діяльність, пов'язана з формуванням, розміщенням страхових резервів та їх управлінням. Перебираючи ж на себе вимогу транспортного експедитора до перевізника про стягнення збитків, позивач виходить за межі окресленого ч.16 ст.2 Закону України «Про страхування» предмету безпосередньої діяльності страховика, що Законом не допускається. Законодавство надає страховику право зворотної вимоги лише у двох випадках: 1) право зворотньої вимоги за договорами майнового страхування (так звана суброгація) (ст.27 Закону України «Про страхування» та ст.993 Цивільного кодексу України), а не за договором страхування відповідальності (ст.980 Цивільного кодексу України) як в даному випадку, та 2) право регресу (ст.1191 ЦК України), однак, воно можливе лише у позадоговірних зобов'язаннях із заподіяння шкоди, чого теж немає в даному випадку.

2) згідно ч.2 ст.925 Цивільного кодексу України та п.163 Статуту автомобільного транспорту УРСР передача іншим організаціям або громадянам права на пред'явлення претензій та позовів не допускається, за винятком випадків передачі такого права вантажовідправником вантажоодержувачу, а також передачі права вантажовідправником або вантажоодержувачем вищестоящій організації або транспортно-експедиційній організації. Позивач, в даному випадку не є ні вантажовідправником, ні вантажоодержувачем, ні вищестоящою організацією, ні транспортно-експедиційною організацією, і не може його набувати згідно договору про уступку вимоги, в тому числі внаслідок вимог ч.16 ст.2 Закону України «Про страхування».

При цьому, апелянт посилається на п.2 роз'яснення Вищого арбітражного суду України №01-6/1301 від 14.12.1993 року «Про деякі питання уступки вимоги і переводу боргу», із змінами внесеними Вищим господарським судом України від 31.05.2002р.: «...статтею 163 Статуту автомобільного транспорту України передбачений вичерпний перелік осіб, яким кредитор має право уступити свої вимоги щодо перевізника. Таким чином, переуступку такого права іншим особам слід визнати протиправною». До аналогічного висновку дійшов Вищий господарський суд України при розгляді конкретної справи у подібних правовідносинах за участі позивача по даній справі: Постанова ВГС України від 07.04.2010р. у справі №28/192-09-5084 (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/10792507).

Зважаючи на викладене, апелянт вважає, що у позивача відсутня правова підстава для звернення із подібним позовом, а суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та його висновки не відповідають обставинам справи. Суд першої інстанції просто констатував сам факт уступки боргу між ТОВ «І.С.Т. - Р.Е.Й.Л.» та позивачем як належне і не дав оцінки аргументам, які були викладені в поясненнях відповідача від 29.08.2016р. та від 20.09.2016р.

На підставі викладеного апелянт просить суд скасувати рішення господарського суду Волинської області від 28 грудня 2016 року у даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити у позові.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.01.2017р. (арк.справи 92) апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 08.02.2017р. о 15:00 год. (виправлено описку ухвалою від 20.01.2017р., арк.справи 103).

30.01.2017р. на адресу суду від Приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "ІНГО Україна" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх..№2399/17, т.2, арк.справи 104, 105), в якому позивач зазначає наступне.

Щодо твердження відповідача про не допущення відступлення права вимоги позивачу, останній зазначає, що предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, але предметом саме безпосередньої діяльності, а не виключної, тобто дана норма зазначає основний вид діяльності позивача, але не забороняє займатись й іншими видами діяльності крім страхової, зокрема, ч.17 ст.2 Закону України «Про страхування» передбачено право позивача займатись й іншими видами діяльності крім страхової.

Твердження відповідача, що згідно положень законодавства до позивача не перейшло право вимоги та, відповідно, останній не має права пред'явити позов відповідачу, позивач вважає безпідставними та необгрунтованими оскільки, з урахуванням положень ст.ст.130, 160-163 Статуту автомобільного транспорту УРСР, право вимоги отримала транспортно-експедиційна організація, в даному випадку це ТОВ «І.С.Т. - Р.Е.Й.Л.» після оплати претензії №2 від 30.07.2015р. направленої ТОВ «Андреас Штіль».

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

ТОВ «І.С.Т. - Р.Е.Й.Л.» («Первісний кредитор») та ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» («Новий кредитор») на підставі статей 512-519 Цивільного кодексу України, статті 195 Господарського кодексу України, договору - доручення №0806-М від 11.07.2012р. уклали Договір про відступлення права вимоги від 16 січня 2016 року №335-14.

В зв'язку з укладенням договору про відступлення права вимоги від 16.01.2016р. №335-14 відбулась заміна кредитора у зобов'язанні, а саме: в договорі - дорученні №0806-М від 11.07.2012р., отже, позивач виступає в даній справі з правами транспортно-експедиційної організації, зокрема правом вимоги, перехід якого передбачено 163 Статуту автомобільного транспорту УРСР.

Щодо твердження апелянта про відсутність права у позивача пред'являти претензію та позов до відповідача, позивач звертає увагу, що ч.2 ст.925 Цивільного кодексу України вказує про можливість пред'явлення претензії та позову вантажовідправником чи вантажоотримувачем, однак, дана норма не містить заборони на пред'явлення претензії або позову іншим особам (зокрема дана норма не містить таких слів як «лише», «виключно», «тільки» і т.д., а містить слово «може», тобто, дана норма не визначає виключний перелік осіб, які можуть пред'явити претензію чи позов).

Позивач звертає увагу, що згідно положень міжнародної товарно-транспортної накладної СМК №025012, а саме в правому верхньому куті зазначено наступне: це перевезення, не дивлячись ні на які інші договори виконується згідно з умовами Конвенції про Договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ).

Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про міжнародні договори» якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно ч.1 ст.1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956р., ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

З огляду на матеріали справи, позивач вважає, що до спірних правовідносин має застосовуватись положення вищезгаданої конвенції, а не положення Статуту автомобільного транспорту УРСР чи Цивільного кодексу України.

Конвенція про Договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ) 1956р. не містить заборон чи обмежень щодо переходу права вимоги та пред'явлення претензії і позовів до перевізника, тому позивач вважає безпідставними твердження відповідача з посиланням на статті Статуту автомобільного транспорту УРСР та Цивільного кодексу України щодо обмеження пред'явлення претензій і позовів.

Щодо посилання відповідача на постанову Вищого господарського суду України від 07.04.2010р. по справі №28/192-09-5084 позивач зазначає, що дана постанова не може бути застосована до даного спору, так як спір, який був предметом розгляду у вищезазначеній постанові, пов'язаний з перевезенням вантажу на території України; даний же спір пов'язаний з перевезенням вантажу в міжнародному сполученні, відповідно, дані правовідносини та правовідносини які були предметом розгляду Вищого господарського суду України регулюються положеннями різного законодавства. Аналогічно не може застосовуватись до даних правовідносин роз'яснення Вищого арбітражного суду України №01-6/1301 від 14.12.1993р., так як дані правовідносини регулюються Конвенцією про Договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів (КДПВ) 1956р., а не Статуту автомобільного транспорту УРСР, також правовідносини, що були предметом розгляду Вищого арбітражного суду України не пов'язані з перевезенням вантажів, відповідно жодного відношення до даної справи дані роз'яснення не мають.

На підставі викладеного позивач просить суд в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою від 01.02.2017р. задоволено клопотання приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» про участь у судовому засіданні 08.02.2017р. в режимі відеоконференції у господарському суді м.Києва.

Ухвалою від 07.02.2017р. задоволено клопотання представника ПрАТ "АСК"ІНГО Україна" про участь у судовому засіданні 08.02.2017р. в режимі відеоконференції у господарському суді м.Києва.

У зв'язку із відсутністю головуючого судді Саврія В.А. судове засідання у справі №903/523/16 "08" лютого 2017р. об 15:00 год. не відбулося, у зв'язку з чим складено довідку про неможливість проведення судового засідання.

Станом на 16.02.2017р. вказані обставини було усунуто.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 16.02.2017 року, у зв'язку із втратою працездатності судді Маціщук А.В., визначено колегію суддів для розгляду справи №903/523/16 у складі: головуючий суддя Саврій В.А., суддя Петухов М.Г., суддя Мамченко Ю.А.

Ухвалою від 16.02.2017р. розгляд скарги Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 06.01.2017 р. у справі №903/523/16 прийнято до свого провадження колегією у новому складі та розгляд скарги почато заново. Судове засідання призначено на "22" лютого 2017р. о 15:00 год. у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду за адресою: 33001, м.Рівне, вул. Яворницького, 59 у залі судових засідань №4.

Ухвалою від 22.02.2017р. розгляд справи відкладено на "29" березня 2017 р. об 14:30 год.

У судовому засіданні апеляційної інстанції 29.03.2017р. представник відповідача підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просив задоволити вимоги апеляційної скарги.

Представник позивача заперечив вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції. Просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник третьої особи (ПАТ "Страхова компанія "Уніка") підтримала вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надала пояснення в обґрунтування своєї правової позиції.

Представник третьої особи (ТОВ "Андреас Штіль") у судове засідання 30.03.2017р. не з"явився, хоч про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений у встановленому законом порядку.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції, ст. 102 ГПК України про строки розгляду апеляційної скарги та той факт, що неявка в засідання суду представників сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого рішення, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника третьої особи (ТОВ "Андреас Штіль").

Розглядом матеріалів справи встановлено:

11.07.2012р. між ТОВ "І.С.Т. - Р.Е.Й.Л.", як повіреним, та підприємцем ОСОБА_1, як довірителем, було укладено договір-доручення №0806-М про надання транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом в міжнародному сполученні.

Згідно п.1.3. договору в розділах 2-6 цього договору довіритель є перевізником, а повірений - експедитор.

За пунктом 6.7. розділу 6 договору-доручення, перевізник несе повну матеріальну відповідальність за схоронність вантажу з моменту його прийняття до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоотримувачу, зазначеному в СМR.

На виконання умов договору-доручення та згідно із заявкою на перевезення вантажів в міжнародному сполученні від 21.07.2015р., 23.07.2015р., відповідачем (водій ОСОБА_5, автомобіль НОМЕР_1/НОМЕР_2.) у м.Гамбург (Німеччина) було прийнято вантаж - бензопили MS 180, косильні струни для перевезення його вантажовласнику - ТОВ "Андреас Штіль", який знаходиться за адресою: с.Чайки, Київська область.

27.07.2015р. під час розвантаження вантажу було виявлено недостачу 767 одиниць бензопил МS180 та 18 одиниць косильної струни, що підтверджується актом №1-27.07.2015р. приймання - передачі продукції (товарів) за кількістю та якістю від 27.07.2015р.

Згідно із звітом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 №723 "Про проведення інспекційних робіт" сума недостачі вантажу склала 74 494,02 долари США.

Тому, власником вантажу - ТОВ "Андреас Штіль" було направлено фінансову претензію №2 від 30.07.2015р. на адресу ТОВ "І.С.Т.-Р.Е.Й.Л." - експедитору, який надавав транспортно-експедиційні послуги ТОВ "Андреас Штіль".

Відповідно до листа №126 від 15.12.2015р. ТОВ "Андреас Штіль" уточнив попередню претензію та просив ТОВ "І.С.Т.-Р.Е.Й.Л." відшкодувати суму збитку в розмірі 530 690,44 гривні.

ТОВ "І.С.Т.-Р.Е.Й.Л." згідно з копією платіжного доручення №36 від 16.01.2016р. перерахувало частину вартості невідшкодованого збитку ТОВ "Андреас Штіль" в розмірі 503566,70 гривень.

Відповідальність ТОВ "І.С.Т-Р.Е.Й.Л." була застрахована на підставі договору страхування відповідальності транспортного оператора №202000426.14., укладеного із ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" (т.1, арк.справи 15-20).

Відповідно до п.2 ст.623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

В матеріалах справи наявна копія страхового акта №604 від 13.01.2016р., згідно з яким на підставі письмової заяви страхувальника (ТОВ "І.С.Т.-Р.Е.Й.Л."), наданих ним документів та їх перевірки АСК "ІНГО Україна" було встановлено, що сума збитку в результаті страхового випадку становить 475338,68 грн. та складається з: сукупності витрат на розмитнення бензоінструменту в розмірі 472334,77 грн., з сукупності витрат на розмитнення косильної струни в розмірі 1285,25 грн.; сума страхового відшкодування за вирахуванням франшизи в розмірі 10000 грн. дорівнює сумі збитку і складає 465 338 грн.

Згідно з інвойсом загальна вартість вантажу, який перевозився, становила 160 884,16 доларів США.

Звітом №723 фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 та актом №1 від 27.07.2015р. підтверджується, що загальна сума втраченого вантажу становить 74 494,02 долари США.

Пропорційне відношення втраченого вантажу від всього вантажу, який перевозився, становить 46,3%, виходячи з розрахунку: 74494,02/160884,16 = 46,3%.

Розмір митних платежів за розмитнення бензопил MS 180 визначено позивачем наступним чином: згідно з інвойсом та звітом №723 фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 загальна кількість бензопил MS 180, яка перевозилась, становить 1547 штук; 767 штук бензопил MS 180 було втрачено під час перевезення; в пропорційному відношенні недостача бензопил MS 180 складає 49,58%, виходячи з розрахунку: 1 547:767 = 49,58%.

Сума сплати за розмитнення всіх бензопил MS 180 згідно з вантажно-митною декларацією становить 952 671,99 гривень.

Сума митних платежів пропорційно до втраченого вантажу - бензопил MS 180 складатиме 472 334,77 гривень, виходячи з розрахунку: 952 671,99x49,58% .

Розмір митних платежів за косильну струну визначено наступним чином:

Згідно з фінансовою претензією №2 від 30.07.2015р. розмір митних платежів за розмитнення косильної струни становить 1 285,25 гривень (401,64 - 10% ставки мита + 883,61 ПДВ).

Тому, як було вірно зазначено судом першої інстанції, загальний розмір суми за сплату митних платежів пропорційно до втраченого вантажу становить 473 620,02 грн. (472 334,77 + 1285,25).

Згідно з актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000259 від 27.07.2015р., підписаним між ТОВ "Андреас Штіль" і приватним підприємством "БРОК-САН", фінансовим звітом про виконані ПП "Компанія БРОК-САН" робіт від 27.07.2015р. вартість брокерських послуг становить 3 712 грн. На підтвердження факту перерахування вартості брокерських послуг позивач надав копію платіжного доручення №1155 від 05.08.2015р.

Вартість брокерських послуг з урахуванням пропорції втраченого вантажу становить 1718,66 грн., виходячи з розрахунку: 3 712,00 х 46,3%= 1 718,66 гривень.

Отже, розмір сплаченого позивачем страхового відшкодування складає 465338,68 грн. (473620,02 + 1718,66 - 10000).

16.01.2016 року між ТОВ "І.С.Т. - Р.Е.Й.Л.", як первісним кредитором, і ПрАТ "АСК "ІНГО Україна", як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги №335-14 (арк.справи 24, 25).

Пунктом 1.1. цього договору сторони погодили, що первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги, належне первісному кредитору на підставі договору про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні №0806-М від 11.07.2012р. (основний договір), укладеного між первісним кредитором та ФОП ОСОБА_1

Як узгоджено в п.1.2. договору №335-14 від 16.01.2016р. за цим договором новий кредитор одержує право первісного кредитора вимагати від боржника відшкодування грошових коштів відповідно до положень основного договору.

Згідно з п.2.1. договору №335-14 від 16.01.2016р. право вимоги, що відступається, оцінене сторонами в сумі 465 338,68 грн.

В п.2.2. договору №335-14 від 16.01.2016р. сторони зазначили: визначаючи суму права вимоги, що відступається, сторони виходили з того, що відповідальність первісного кредитора була застрахована відповідно до договору страхування №202000426.14 і новий кредитор своєчасно виплатив первісному кредитору страхове відшкодування в розмірі 465 338,68 грн.

Договір уступки права вимоги №335-14 від 16.01.2016р. предметом спору не виступав, розірваний чи визнаний судом недійсний не був.

Згідно з платіжним дорученням №398 від 18.01.2016р. ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" перерахувало ТОВ "І.С.Т. - Р.Е.Й.Л." 465338,68 грн. страхового відшкодування згідно з полісом №202000426.14.

Перерахування ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" коштів в розмірі 465338,68 грн., як відшкодування витрат на розмитнення бензоінструменту і косильних струн, підтверджується страховим актом №604 від 13.01.2016р.

На підставі договору про відступлення права вимоги №335-14 від 16.01.2016р., укладеного із ТОВ "І.С.Т.- Р.Е.Й.Л.", ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" звернулося до господарського суду Волинської області з вимогою про стягнення з відповідача 465338,68 грн. збитків.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, відзиву, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд прийшов до висновку про наступне:

Як встановлено до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.610, п.4 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як встановлено ч.1 ст.623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (стаття 22 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначеного відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Відповідно до положень ст.ст.1, 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (надалі - Конвенції), вчиненої 19.05.1956р. в м.Женеві, до якої Україна приєдналась у відповідності до Закону України від 01.08.2006р. №57-V "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів", ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін. Перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.

Згідно ч.4 ст. 23 Конвенції, крім того, підлягають відшкодуванню: плата за перевезення, мито, а також інші платежі, пов'язані з перевезенням вантажу, цілком у випадку втрати всього вантажу й у пропорції, що відповідає розміру збитку, при частковій втраті; інший збиток відшкодуванню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, на час виявлення нестачі вантаж було ввезено на територію України та він пройшов процедуру розмитнення.

Відповідальність особи у вигляді обов'язку відшкодувати завдані збитки наступає лише за наявності в сукупності певних умов, які разом утворюють склад цивільного правопорушення, а саме: наявність збитків, протиправна поведінка, причинний зв'язок між поведінкою і збитками, вина.

Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення виключає настання відповідальності у вигляді відшкодування збитків.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.06.2011р. у справі № 2/121-30/118.

Таким чином, позивач, звертаючись з позовом про відшкодування збитків, має за допомогою належних та допустимих доказів довести виникнення у відповідача зобов'язання, яке було ним порушено, та наявність в його діях складу цивільного правопорушення.

Згідно з п.6.7. розділу 6 договору - доручення №0806-М від 11.07.2012р. перевізник несе повну матеріальну відповідальність за схоронність вантажу з моменту його прийняття до перевезення до моменту передачі вантажу вантажоотримувачу, зазначеному в СМR.

Протиправна поведінка відповідача полягає в тому, що він всупереч вимог ст.ст.909, 924 Цивільного кодексу України, ст.17 Конвенції не забезпечив збереження вантажу під час його перевезення.

Вина полягає у втраті 767 одиниць бензопил МS 180 та 18 одиниць косильної струни.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, оскільки недостачу товару було виявлено після його митного оформлення власником, то наявність збитків підтверджується понесеними витратами на розмитнення товару. Окрім цього на товар, що було втрачено, були понесені витрати і на брокерські послуги.

Якщо з вини відповідача не було б втрачено вантаж - 767 одиниць бензопил МS 180 та 18 одиниць косильної струни, то і не виникло б обов'язку з відшкодування митних платежів та витрат на брокерські послуги, що свідчить про наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача і завданими збитками.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що у зв'язку з виявленням недостачі товару після його митного оформлення власником, враховуючи факт відшкодування власнику вантажу понесених витрат на митне оформлення експедитором, а експедитору - страховою компанією, зважаючи на те, що відповідач не виконав належним чином зобов'язання за договором-доручення №0806-М від 11.07.2012р. та не забезпечив схоронність вантажу з моменту його отримання до перевезення до моменту передачі вантажоотримувачу, він зобов'язаний відшкодувати витрати, понесені на митне оформлення товару, та витрати, понесені на оплату брокерських послуг.

Витрати на оплату брокерських послуг підтверджуються копією платіжного доручення №1155 від 05.08.2015р.

Факт перерахування митних платежів вантажовласником підтверджується копією платіжного доручення №1094 від 24.07.2015р.

Митне оформлення вантажу ТОВ "Андреас Штіль" за митною декларацією від 27.07.2016р. №100250004/2015/091498 підтверджено Київською міською митницею ДФС Державної фіскальної служби України в листі без номера і дати, що зареєстрований в суді 14.11.2016р.

З огляду на зміст статей 264, 278, 289, 291, 297, 299, 335 Митного кодексу України, господарський суд Волинської області дійшов вірного висновку, що митні платежі мають бути сплачені (в тому числі - шляхом авансування) до завершення процедури митного оформлення, а без їх сплати митне оформлення не може бути завершене.

Порядок оформлення та заповнення митної декларації регулюється Порядком заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №651 від 30.05.2012р.

Належним чином заповнена і зареєстрована митна декларація, за якою завершене митне оформлення, також є підтвердженням факту оплати необхідних митних платежів за переміщення товару, зазначеного у митній декларації від 27.07.2016р. №100250004/2015/091498.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Також приписами ст.27 Закону України "Про страхування", ст.993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Заміна кредитора у зобов'язанні не впливає на зміст зобов'язання і не змінює його природи.

З огляду на зазначені положення, колегія суддів не приймає до уваги твердження відповідача про порушення ТОВ "І.С.Т.- Р.Е.Й.Л." та ПрАТ "АСК "ІНГО Україна" норм законодавства при укладенні договору про відступлення права вимоги №335-14 від 16.01.2016р.

При цьому, щодо твердження скаржника про вихід позивачем за межі предмету безпосередньої діяльності страховика, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.16 ст.2 Закону України «Про страхування» предметом безпосередньої діяльності страховика може бути лише страхування, однак, дана норма зазначає основний вид діяльності позивача, але не забороняє займатись й іншими видами діяльності крім страхової, зокрема, ч.17 ст.2 Закону України «Про страхування» передбачає таке право.

Зважаючи на викладене, господарським судом Волинської області було правомірно задоволено вимогу позивача про стягнення з відповідача 465 338,68 грн. збитків.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.104 Господарського процесуального кодексу України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду прийняте у відповідності до норм матеріального та процесуального права і його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.33, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального ко-дексу України, Рівненський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення господарського суду Волинської області від 06.01.17 р. у справі №903/523/16- залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Саврій В.А.

Суддя Мамченко Ю.А.

Суддя Петухов М.Г.