ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2017 року Справа № 906/954/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Стратієнко Л.В. (доповідач)
суддів Вовка І.В. Кондратової І.Д.
за участі представників: позивача: відповідача: Сороколіт Є.М. не з'явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення та постановуГосподарського суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року Рівненського апеляційного господарського суду від 11 січня 2017 року
у справі№ 906/954/16
за позовомпублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
докомунального підприємства "Озерне"
простягнення 565 793,09 грн

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 195 334,75 грн пені, 31 698,13 грн 3% річних та 338 760,21 грн інфляційних втрат.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 07.11.2016 (суддя - Прядко О.В.), залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.01.2017 (головуючий - Василишин А.Р., судді - Філіпова Т.Л., Грязнов В.В.), позов задоволено частково.

Стягнуто з комунального підприємства "Озерне" на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 267 795, 23 грн інфляційних втрат, 31 463,12 грн 3 % річних, 96 996,92 грн пені та судовий збір.

В решті позовних вимог відмовлено.

В касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постановлені у справі судові рішення в частині відмови в стягненні 98 337,83 грн пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги. В решті рішення залишити без змін.

У відзиві на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарськими судами, 28.11.2013 між ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та КП "Озерне" Новогуйвинської селищної ради (покупець) було укладено договір № 576/14-ТЕ-10 купівлі-продажу природного газу, за умовами якого позивач зобов'язувався передати у власність відповідача у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а відповідач - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах даного договору.

У п. 2.1. договору сторони погодили обсяги поставки газу.

Згідно з п. 3.3. договору приймання-передача газу, переданого позивачем відповідачу у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу відповідачем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Відповідно до п. 3.4. договору акт приймання-передачі є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п. 5.2. договору ціна за 1000,0 куб. м природного газу становить 1 118 974 грн, з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м природного газу - 1 118 974 грн, крім того ПДВ - 17% - 190, 226 грн, всього з ПДВ - 1 309, 20 грн.

За п. 5.5. договору загальна сума вартості природного газу за ним складається із сум вартості місячних поставок газу.

Оплата за газ здійснюється відповідачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1. договору).

Між сторонами неодноразово було укладено додаткові угоди до договору, якими сторони внесли зміни до п. 5.2. договору, збільшивши ціну за 1000,0 куб. м газу, погодили банківські реквізити продавця, предмет договору та п. 6.3. договору виклали в новій редакції.

На виконання умов договору № 576/14-ТЕ-10 від 28.11.2013 та додаткових угод, позивач поставив, а відповідач прийняв природний газ в об'ємі 1 913,253 тис. куб. м на загальну суму 2 504 830,83 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами приймання-передачі природного газу.

Однак, відповідач розрахувався за спожитий природний газ несвоєчасно.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Аналогічні приписи містить і ст. 193 ГК України.

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Господарські суди, врахувавши прострочення відповідачем виконання зобов'язання з оплати, здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, прийшли до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 267 795, 23 грн інфляційних втрат, 31 463,12 грн 3 % річних згідно з ст. 625 ЦК України і правильність висновків судів в цих частинах ніким не оскаржується.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачем було подано клопотання про зменшення розміру пені.

Статтею 199 ГК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено ч. 1 ст. 546 ЦК України.

Згідно зі ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 7.2. договору сторони погодили, що у разі невиконання умов п. 6.1 цього договору, відповідач зобов'язується сплатити позивачу, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

У разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 233 ГК України). Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання закріплено в п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Отже, здійснивши ретельний перерахунок пені, надавши належну правову оцінку усім наявним у матеріалах справи документам та доводам сторін, взявши до уваги їх майновий стан, а також те, що відповідачем газ був придбаний для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, які мають заборгованість зі сплати послуг перед відповідачем, відсутність доказів спричинення позивачу значних збитків відповідним простроченням чи настання негативних наслідків та, врахувавши виконання боржником свого зобов'язання щодо сплати суми основного боргу за договором на час розгляду справи, місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, застосувавши ст. 233 ГК України, п. 3 ст. 83 ГПК України обґрунтовано зменшив пеню до 96 996,92 грн

Щодо доводів позивача в касаційній скарзі про те, що під час розгляду справи та прийняття рішення було порушено його права на справедливий суд, яке перебуває під захистом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то такі доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки судами були почуті сторони і прийнятті обґрунтовані і мотивовані рішення, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і не суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Решта доводів касаційної скарги також не можуть бути підставою для скасування судових рішень в оскаржуваній частині, оскільки не спростовують встановленого судами та ґрунтуються на переоцінці доказів, яка за приписами ст. 1117 ГПК України, знаходиться поза межами компетенції касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, підстав для скасування в оскаржуваній частині судових рішень, постановлених відповідно до вимог закону та встановлених у справі обставин, не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України витрати за подання касаційної скарги покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 1115, 1117, 1119- 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Житомирської області від 07 листопада 2016 року та постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 11 січня 2017 року у справі за № 906/954/16 - без змін.

Головуючий, суддя Л. Стратієнко
Суддя І. Вовк
Суддя І. Кондратова