ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2017 р.Справа № 922/383/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Добрелі Н.С.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
про визнання договору продовженим та зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

позивача - не з`явився;

відповідача - ОСОБА_3, на підставі ордеру, витягу із договору про надання правової допомоги та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю;

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання продовженим на такий самий строк та на тих самих умовах договір оренди № 6/15 від 01.11.2015 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 та зобов`язати ФОП ОСОБА_2 підписати акти приймання-здачі виконаних робіт за листопад, грудень 2016 року та січень 2017 року. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30 січня 2017 року було прийнято вказану позовну заяву, порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 13.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.02.2017 року від позивача надійшло клопотання (вх. № 4906) з додатками про забезпечення позову.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 13.02.2017 року відповідач надав заяву про відкладення розгляду справи (вх. № 4755) з метою надання часу для підготовки надання документів по справі та викладення своєї правової позиції по справі.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 13.02.2017 року розгляд справи було відкладено на 27.02.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 27.02.2017 року від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 6692/17) про витребування доказів. У своєму клопотанні позивач просить суд витребувати у відповідача оригінал договору оренди № 6/15 від 01.11.2015 року, акти приймання-здачі виконаних робіт за період з 01.11.2015 року по 31.10.2016 року, акт прийому-передачі частини приміщення в оренду, акт звірки взаєморозрахунків до договору оренди № 6/15 від 01.11.2015 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 27.02.2017 року розгляд справи було відкладено на 20.03.2017 року.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.03.2017 року розгляд справи було відкладено на 27.03.2017 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 27.03.2017 року позивач надав клопотання про продовження строку розгляду справи та просив суд відкласти розгляд справи, у зв`язку із розглядом слідчим суддею Київського районного суду м. Харкова скарги на бездіяльність посадових осіб Київського відділу поліції ГУНП в Харківській області (вх. № 10116).

Суд, розглянувши вищезазначені клопотання, зазначає наступне.

Згідно ст. 77 ГПК України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому зі змісту норми цієї статті вбачається, що питання про те, що певні обставини перешкоджають розгляду справи, вирішується судом залежно від конкретних обставин справи. Так, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд уважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті.

В даному разі на думку суду обставини справи свідчать про наявність у справі матеріалів достатніх для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. Крім того, суд приймає до уваги, що судом сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів (надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, розгляд справи відкладався для надання можливості ознайомитись із матеріалами справи, надати нові докази тощо). Проте, нових доказів позивачем не надано та про можливість їх надання в майбутньому в клопотанні про відкладення справи не зазначено.

Суд також зазначає, що згідно ч.3 ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Подача клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Клопотання позивача є необґрунтованим і таким, що не відповідає принципу добросовісності в користуванні процесуальними правами. До клопотання не додано жодного доказу, який би підтверджував, що позивач особисто та його представник мають бути присутні на розгляді скарги. Доказів, що підтверджували б обставини, на які посилається позивач в обґрунтування відкладення розгляду справи, позивачем також не надано.

Також суд зазначає, що ухвалою господарського суду Харківської області від 20.03.2017 року розгляд справи відкладався за клопотанням позивача.

Отже повторна подача клопотання про відкладення розгляду справи спрямована на штучне затягування судового процесу стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Враховуючи вищенаведені обставини, а саме відсутність доказів в обґрунтування поданого клопотання та відсутність нових доказів по справі (чи зазначення про можливість їх надання у майбутньому), суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання позивача про продовження строку розгляду справи та відкладення розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні 27.03.2017 року проти позовних вимог заперечував, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Позивач в судове засідання 27.03.2017 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма № 99/17.

Суд, розглянувши заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, зазначає наступне.

Вирішуючи це клопотання суд керується ст.ст. 66, 67 ГПК України. Згідно ст. 66 ГПК України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду. Суд також враховує Постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11р. №16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову", в частині 1 якої вказано, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову. У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Частиною третьою вище вказаної постанови визначено, що умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК). Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Як вбачається з клопотання позивача про забезпечення позову, останній просить суд заборонити ФОП ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії з примусового виселення ФОП ОСОБА_1 із орендованого приміщення: кімнати загальною площею 16 кв.м., яка розташована в шестикімнатній квартирі АДРЕСА_1 до ухвалення рішення по справі та заборонити іншим особам вчиняти дії з примусового виселення ФОП ОСОБА_1 із зазначених приміщень.

Тобто, в даному випадку позивач просить суд заборонити вчиняти будь-які дії з виселення з приміщення, яке належить на праві власності саме відповідачу.

В той час, як позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 не містять спору щодо права власності за вказані приміщення.

Щодо заборони іншим особам вчиняти будь-які дії з орендованих ФОП ОСОБА_1 приміщень, то такі дії взагалі стосуються третіх осіб, які не є сторонами по справі.

Отже клопотання позивача про забезпечення позову спрямоване на заборону щодо вчинення дії стосовно приміщення, яке належить на праві власності іншій особі та є втручанням у право володіння, користування та розпорядження майном, як власника.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги те, що позивачем не надано доказів в підтвердження цієї зави, а саме, що невжиття таких заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд вважає за необхідне в задоволені заяви відмовити.

Відповідно до п. 3.9.1-1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18, у випадках коли ухвала про порушення провадження у справі не може бути вручена стороні у зв'язку з обмеженим строком розгляду, належним підтвердженням повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи може вважатися телефонограма суду з відміткою про її прийняття посадовою (службовою) особою сторони. При цьому зазначена ухвала надсилається сторонам в обов'язковому порядку.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

01 листопада 2015 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (відповідач) було укладено договір оренди № 6/15, у відповідності до умов якого відповідач передав, а позивач прийняв в оренду частину приміщення загальною площею 16 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п. 7 договору, розмір орендної плати за користування приміщенням становить 1200,00 грн. на місяць.

Відповідно до п. 8 договору, орендна плата сплачується відповідачем готівкою, про що складається акт виконаних робіт не пізніше п`ятого числа кожного поточного місяця.

У відповідності до п. 21 договору, він набирає чинності з моменту його підписання договору.

Згідно з п. 22 договору, строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 21 цього договору з 01.11.2015 року та закінчується 30.10.2016 року.

Згідно п. 29 договору, сторона яка виявила бажання достроково припинити дію цього договору зобов`язана повідомити про це іншу сторону не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати припинення дії цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було передано позивачу приміщення згідно договору оренди, що підтверджується актом приймання-передачі частини приміщення від 03.11.2015 року, який підписаний обома сторонами.

Як зазначає позивач, він належним чином виконував обов`язок щодо вчасної сплати орендної плати за договором, що підтверджується актами виконаних робіт від 01.08.2016 року, від 01.07.2016 року, від 01.05.2016 року та від 01.06.2016 року.

Також позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.11.2016 року договір оренди є продовженим, оскільки відповідачем у відповідності до ч. 4 ст. 284 ГК України не було заявлено при припинення або зміну умов договору оренди № 6/15 від 01.11.2015 року.

Крім того, позивач вказує на те, що враховуючи довго тривалість і взаємну вигідність господарських відносин, що склалися між сторонами, останнім було сплачено відповідачу орендну плату в сумі 6000,00 грн. за наступні п`ять місяців оренди (листопад, грудень 2016 року, січень - березень 2017 року).

В свою чергу, як стверджує позивач, відповідачем не було надано підписаних актів виконаних робіт за вищезазначений період, проте зазначено (по телефону) про укладення нового договору оренди з новим орендарем та необхідність звільнення приміщення позивачем з 01.02.2017 року.

Враховуючи вищенаведене, а саме відсутність заяви про припинення договору оренди зі сторони позивача, продовження користування об`єктом оренди, сплати орендної плати та не повідомлення відповідачем про дострокове припинення договору, позивач вважає, що його право як орендаря порушено, у зв`язку з чим просить суд визнати продовженим договір оренди № 6/15 від 01.11.2015 року на той самий строк і на тих самих умовах та зобов`язати відповідача підписати акти здачі-приймання виконаних робіт за листопад, грудень 2016 року та січень2017 року.

Відповідач в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що у відповідності до умов договору, останнім було направлено на адресу позивача вимогу про розірвання договору та звільнення приміщення та відповідачем в свою чергу не сплачувались орендні платежі починаючи з вересня 2016 року.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених ГПК України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

За приписами ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

В даному випадку, п. 22 договору передбачено, що строк його дії по 30.10.2016 року.

Позивач в свою чергу наголошує на тому, що у зв`язку з відсутністю заяви однієї із сторін щодо розірвання договору, то договір оренди від 01.11.2015 року є продовженим на той же строк на тих самих умовах.

Згідно ст. 764 Цивільного кодексу України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутністю заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, якій був раніше встановлений договором.

Проте твердження позивача щодо продовження договору оренди після 30.10.2015 року спростовуються матеріалами справи, з огляду на наступне.

Як було зазначено вище, умовами договору передбачено дострокове розірвання договору із зобов`язанням повідомити іншу сторону не пізніше 30 календарних днів до дати припинення дії договору.

Відповідачем в свою чергу на виконання вищезазначеного пункту договору, 28.11.2016 року було направлено на адресу позивача вимогу про розірвання договору та звільнення приміщень у строк до 29.12.2016 року.

Направлення вищезазначеної вимоги підтверджується описом вкладення у цінний лист (а.с. 49).

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином було повідомлено позивача про розірвання договору та звільнення приміщення у строки передбачені ст. 764 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим договір оренди № 6/15 від 01.11.2015 року є припиненим.

Щодо посилань позивача на здійснення оплати за договором за листопад - грудень 2016 року та січень 2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 284 Господарського кодексу України орендна плата є істотною умовою договору оренди.

Пунктом 1 статті 286 Господарського кодексу України встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Відповідно до пункту 1 статті 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Обов'язок своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату встановлені частиною 3 статті 285 Господарського кодексу України та пунктом 7 Договору.

В матеріалах справи наявні докази здійснення позивачем орендних платежів за період з листопада 2015 року по серпень 2016 року, що підтверджується підписаними обома сторонами актами приймання-передачі виконаних робіт.

Докази здійснення оплат позивачем після серпня 2016 року в матеріалах справи відсутні.

Як стверджує відповідач, вищезазначені обставини щодо несплати позивачем орендних платежів також стали підставою для припинення договірних відносин, оскільки п. 24.1.3 договору передбачено, що якщо орендар не здійснює в установлені строки орендну плату, то договір може бути розірваний на вимогу однієї із сторін.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких пред'явлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст. 54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п. 2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже суд дійшов висновку, що позивачем у відповідності до ст. 33 ГПК України не доведено належними та допустимим доказами сплати орендних платежів за період з листопада 2016 року по березень 2017 року (включно), оскільки матеріали справи не містять підписаних актів приймання-передачі виконаних робіт за спірний період, як то передбачено п. 8 укладеного між сторонами договору.

Інші докази, що підтверджували б здійснення оплат позивачем (як то виписка з банківського рахунку чи платіжні доручення тощо), в матеріалах справи також відсутні.

Щодо вимоги позивача про визнання продовженим спірного договору оренди, суд зазначає наступне.

Як роз'яснено в п.4.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» від 29.05.2013 р. №12, господарським судам слід відмовляти в позові про визнання договору оренди продовженим (пролонгованим), оскільки така позовна вимога (без подання доказів наявності спору стосовно такого продовження), є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, а це не відповідає передбаченим законом (стаття 20 ГК України, стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права. Господарський суд відмовляє в позові і в тому разі, коли з'ясує, що договір оренди є поновленим (продовженим) на строк, який був раніше встановлений договором. При цьому у відповідних випадках господарський суд не повинен відмовляти у прийнятті позовної заяви або припиняти провадження у справі з тієї підстави, що відповідні вимоги не підлягають розгляду господарськими судами.

Таким чином, предмет позову про визнання договору оренди продовженим не відповідає способам захисту права, передбаченим законом.

Зокрема, такий спосіб захисту не міститься в переліках способів захисту права, визначених статтею 16 ЦК України та статтею 20 ГК України. З матеріалів справи також не вбачається встановлення такого способу захисту прав орендаря у договорі, укладеному між сторонами.

Обраний позивачем спосіб захисту не є визнанням права, оскільки останній спосіб захисту застосовується в разі необхідності підтвердження в судовому порядку наявності у певної особи конкретного, визначеного за змістом і за обсягом суб'єктивного права.

Отже, спір про визнання договору продовженим не є спором про наявність чи відсутність цивільного права, а заявлена позовна вимога не є позовом про визнання, у зв'язку з чим не може бути предметом спору та розглядатися самостійно.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 11.08.2014 р. у справі №920/197/14.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_1 про визнання продовженим договору оренди № 6/15 від 01.11.2015 року на той самий строк і на тих самих умовах.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача підписати акти здачі-приймання виконаних робіт за листопад 2015 року, грудень 2015 року та січень 2017 року, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом, належним доказом здійснення оплати позивачем є підписаний обома сторонами акт здачі-приймання виконаних робіт.

В свою чергу позивачем не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу здійснення оплати за спірний період (як то платіжні доручення чи виписка з банківського рахунку позивача тощо).

Крім того, суд зазначає, що вимога позивача про зобов`язання відповідача підписати відповідні акти виконаних робіт також не відповідає способу захисту встановленого ст. 16 ЦК України.

Відповідно до пункту 2 ст.14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Нормами ст.ст. 20 ГК України, 16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з якими кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права та серед переліку наведених статей відсутній такий спосіб захисту права, як зобов'язання до підписання акта приймання виконаних робіт, відсутній механізм виконання такого рішення суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 02.03.2011 року по справі № 42/274-10.

Отже враховуючи вищенаведене, вимога позивача щодо зобов`язання відповідача на підписання актів здачі-приймання виконаних робіт за спірний період є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, судові витрати у даній справі залишається за позивачем.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 66, 67, 75 статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, статтями 16, 509, 626, 763, 764, Цивільного кодексу України, статтями 20, 173, 174, 179, 284, 285, 764 Господарського кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 31.03.2017 р.

Суддя Н.С. Добреля

922/383/17