РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017Справа № 910/21720/15
За первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз"

2. Публічного акціонерного товариства "Укргазвидабування"

3. Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB)

про зобов'язання виконати умови договору та стягнення 352 987 637,88 грн., -

За зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за зустрічним позовом:

1. Публічного акціонерного товариства "Укргазвидабування"

2. Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB)

про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та фінансового лізингу, -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Ісаєвський І.І. (директор);

- Веничук Є.В. (представник за довіреністю від 16.03.2017р.);

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: Слюсар С.В. (представник за довіреністю № 2-106д від 08.12.2016р.);

від відповідача-3: не з'явились.

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна" звернулося до суду з позовом про зобов'язання Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз", як оператора спільної діяльності між Публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування", Компанією Місен Ентерпрайзис АБ та Товариством з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" за Договором №3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року передати Товариству з обмеженою відповідальністю "СБЕРБАНК ЛІЗИНГ УКРАЇНА" Турбінний компресорний агрегат (виробництва Компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску серійний номер: МС 13259; Турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску, серійний номер: МС 13260; Турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску, серійний номер МС 13261, відповідно до умов Договору купівлі-продажу від 14 серпня 2013 року № 130814-01/КП та стягнення солідарно з відповідачів 352 987 637,88 грн. штрафу за несвоєчасну поставку товару.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" звернулось до суду із зустрічним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна" про визнання недійсними Договору купівлі-продажу №130814-01 від 14.08.2013р. та Договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-С від 14.08.2013р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 року у даній справі зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва (суддя Шкурдова Л.М.) від 13.04.2016р. (повне рішення складено 19.04.2016р.) в задоволенні первісного позову та зустрічного позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду (колегія суддів у складі: Тищенко О.В. (головуючий), судді Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.) від 26.07.2016р. рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2016р. у справі №910/21720/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2016р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016р. та рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2016р. у справі №910/21720/15 в частині відмови в задоволенні первісного позову скасовано і в цій частині справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Справа розглядається судом першої інстанції вдруге.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 10.11.2016р. справу №910/21720/15 передано на розгляд судді Морозову С.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.11.2016р. справу №910/21720/15 прийнято до свого провадження суддею Морозовим С.М. та призначено її до розгляду на 06.12.2016р.

Розгляд справи неодноразово відкладався в порядку ст. 77 ГПК України.

22.12.2016р. до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів 1-3 на його користь гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. та штрафів в розмірі 352 987 637,88 грн.

Судом з урахуванням положень ст. ст. 22, 54-57 ГПК України прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову.

28.02.2017р. до суду від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній проти задоволення позовних вимог заперечує, при цьому посилається на припинення зобов'язання відповідача-1 щодо передачі товару позивачу у зв'язку з його відмовою від товару та відповідно відсутності права у позивача, що підлягає захисту. Крім того, відповідач-1 вказує на те, що відповідачем-1 на виконання умов Договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року було сплачено позивачу лізингові платежі на суму 331 033 410,58 грн. та у зв'язку з неповерненням вказаних коштів, сплачених авансом, відповідач-1 на підставі ст. 601 ЦК України направив позивачу заяву № 14/02-1 від 14.02.2017р. про зарахування зустрічних однорідних вимог, у зв'язку з чим, на думку відповідача-1, зобов'язання перед позивачем на суму 297 495 475,50 грн. є припиненими. В іншій частині вимог з посиланням на умови договору відповідач-1 вказує на їх безпідставність, оскільки позивачем було сплачено суму грошових коштів в розмірі 297 495 475,50 грн., а не 37 219 501,50 дол. США. Щодо стягнення штрафу, відповідач-1 з огляду на положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України просив суд також відмовити, оскільки позивач мав право нараховувати штрафні санкції з 09.01.2014р. по 08.06.2014р., натомість останнім заявлено вимоги про стягнення штрафу за період з 22.08.2014р. по 18.08.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2017р. розгляд справи відкладено до 14.03.2017р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.2017р. розгляд справи відкладено до 21.03.2017р.

В судове засідання 21.03.2017р. представники відповідача-1 та відповідача-3 не з'явились, проте до суду від відповідача-1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване зайнятістю його представників в інших судових процесах.

Розглянувши клопотання відповідача-1, судом було відмовлено в її задоволенні, оскільки відповідачем-1 у справі є товариство, а не окремі його представники, в ГПК України передбачена участь через представника, що надає можливість направити в судове засідання іншу уповноважену належним чином на те особу.

При цьому, суд відзначає, що відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

Оскільки суд відкладав розгляд даної справи для надання можливості відповідачеві-1 скористатися належними йому процесуальними правами, в тому числі на участь в судовому засіданні та надання своїх доводів, міркувань та заперечень щодо заявлених позовних вимог, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Судом було також розглянуто клопотання відповідача-1 про відкладення розгляду справи щонайменше на 6 місяців задля повідомлення відповідача-3 про час та місце розгляду даної справи в порядку, передбаченому Конвенцією про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15.11.1965р. та відмовлено в його задоволенні, оскільки відповідач-3 був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи під час першого розгляду справи та забезпечував явку свого представника в судові засідання.

При цьому, позивачем на виконання вимог ухвали суду від 13.12.2016р. надано для долучення до матеріалів справи докази на підтвердження повідомлення відповідача-3 про час та місце розгляду даної справи.

Відтак, за висновками суду, відповідач-3 є обізнаним про наявність даного спору, а відкладення розгляду справи щонайменше на 6 місяців призведе до затягування строку розгляду справи та порушення прав інших учасників судового процесу, зокрема, на вирішення спору протягом розумного строку.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 81-1 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів 1, 3, належним чином повідомлених про час та місце судового засідання, не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, а також зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

В судовому засіданні 21.03.2017р. судом було також розглянуто клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без розгляду та відмовлено в його задоволенні з огляду на наступне.

В обґрунтування поданого клопотання, відповідач-2 посилається на те, що у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа № 910/24412/16 за позовом ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" до ТОВ "Карпатигаз", ПАТ "Укргазвидабування", Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) про той же предмет із тих же підстав, на підтвердження чого до матеріалів справи надано копію ухвали суду від 03.01.2017р. у названій справі та копію позовної заяви від 29.12.2016р.

Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України господарський суд залишає позов без розгляду, якщо у провадженні господарського суду або іншого органу, який діє в межах своєї компетенції, є справа з господарського спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав.

Відповідно до статті 4-1 ГПК України господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом. Господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як свідчать матеріали справи, позивач за захистом свого порушеного права звернувся до суду 20.08.2015р. з вимогами до відповідачів про зобов'язання виконати умови договору та солідарне стягнення 352 987 637,88 грн. штрафу за несвоєчасну поставку товару.

За змістом п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Право позивача на зміну предмета або підстави позову може бути реалізоване лише до початку розгляду господарським судом справи по суті та лише у суді першої інстанції шляхом подання до суду відповідної письмової заяви, яка за формою і змістом має узгоджуватися із статтею 54 ГПК з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу.

Як було зазначено вище, 22.12.2016р. до суду від позивача надійшла заява про зміну предмету позову, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги про солідарне стягнення з відповідачів 1-3 на його користь гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. та штрафів в розмірі 352 987 637,88 грн.

Натомість, у справі № 910/24412/16 позивач звернувся до суду з позовною заявою від 29.12.2016р., яка прийнята судом до розгляду ухвалою від 03.01.2017р., тобто пізніше ніж подав заяву про зміну предмету позову у даній справі.

При цьому, як вбачається зі змісту позовної заяви від 29.12.2016р., що розглядається судом у справі № 910/24412/16, предметом позову є солідарне стягнення з відповідачів 1-3 гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 29.12.2016р. за курсом НБУ становить 1 000 949 934,52 грн. та штрафів в розмірі 396 754 192,92 грн. та як зазначає позивач у свої поясненнях вказані вимоги було збільшено у зв'язку з подачею до суду відповідної заяви, відповідно до якої позивачем заявлено вимоги до відповідачів 1-3 про солідарне стягнення 1 012 081 691,90 грн. передоплати за договором, 396 754 192,92 грн. штрафу за несвоєчасну поставку товару, 158 321 195,86 грн. відсотків за користування чужими грошовими коштами та 31 745 076,02 грн. пені за прострочку повернення передоплати за договором.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмінність предметів позову у справі, що розглядається та справі № 910/24412/16.

В будь-якому разі, при розгляді клопотання відповідача-2, суд виходить з того, що дана справа розглядається судом вдруге у зв'язку з направленням її на новий розгляд та залишення позовної заяви без розгляду є правом та прерогативою суду, а відповідний пункт статті 81 ГПК України може бути застосовано за наявності передбачених в законі обставин.

У даному випадку, суд не знаходить правових підстав для застосування п. 2 ч. 1 ст. 81 ГПК України, у зв'язку з чим клопотання відповідача-2 задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні 21.03.2017р. судом було також розглянуто заяву позивача про зміну найменування з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна" на Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу" та задоволено її з огляду на наступне.

Згідно ст. 25 ГПК України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Як передбачено в п. 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарським судам необхідно враховувати, що сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. У разі коли така зміна сталася у процесі вирішення спору господарським судом, про неї обов'язково зазначається в описовій частині рішення (при цьому у мотивувальній частині, за необхідності, також зазначається нове найменування учасника судового процесу - наприклад, у разі задоволення позову до нього) або в ухвалі, якою закінчується розгляд справи.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про здійснення зміни найменування позивача з Товариства з обмеженою відповідальністю "Сбербанк Лізинг Україна" на Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу".

В судовому засіданні 21 березня 2017 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ "Сбербанк Лізинг Україна" (позивач) та ТОВ "Карпатигаз" (відповідач-1) як оператором спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидабування" (відповідач 2), компанією Місен Ентерпрайзис (відповідач 3) та відповідачем-1 за Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року (далі - Договір про спільну діяльність) укладено договір фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року (далі - Договір фінансового лізингу).

Пунктом 2.1. Договору фінансового лізингу передбачено, що у відповідності з вимогою Відповідача-1 Позивач зобов'язується придбати у власність на умовах передбачених Договором купівлі-продажу Майно, зазначене в Специфікації, і надати Відповідачу-1 це Майно за плату в якості предмету лізингу в тимчасове володіння і користування.

На виконання пункту 2.1. Договору фінансового лізингу між Позивачем та Відповідачем-1 укладено Договір купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року (далі - Договір купівлі-продажу).

Відповідно до пункту 1.1. Договору купівлі-продажу, Відповідач-1 поставляє, а Позивач приймає і зобов'язується оплатити турбінні компресорні агрегати Маrs90, що зазначені в Додатку № 1 до Договору, на умовах визначених в цьому Договорі.

Згідно зі Специфікацією, що є Додатком № 1 до Договору купівлі-продажу, Відповідач-1 передає, а Позивач оплачує та приймає наступний Товар: "Турбінний компресорний агрегат (виробництва компанії "Солар Турбінс Інтернешнл Компані" США) Маrs 90, 2013 року випуску в кількості 3 одиниці" (далі - Товар).

Відповідно до п.2.1. Договору купівлі-продажу загальна вартість товару, визначеного в пункті 1.1. Договору купівлі-продажу, складає 330 577 459,41 гривень (в тому числі ПДВ 54 096 243,23 гривень), що на день підписання цього Договору є еквівалентом 41 358 371,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України. Кінцева загальна вартість Товару, відповідно до пункту 2.1. Договору купівлі-продажу, буде визначена в порядку, передбаченому пунктом 2.6. Договору.

Згідно з п.2.2.1. Договору перша частина загальної вартості товару в розмірі 50 процентів, що складає 165 288 729,71 грн., в т.ч. ПДВ 20 % - 27 548 121,61 грн., що на день укладення даного Договору еквівалентно 20 679 185,50 дол. США по курсу Національного банку України, сплачується покупцем після підписання даного Договору не пізніше 16 серпня 2013 року.

Відповідно до п.2.2.2. Договору друга частина загальної вартості товару в розмірі 39,99 відсотків, що складає 132 206 745,79 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 16 540 316,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується Позивачем відповідно до підпункту 2.2.2. Договору купівлі-продажу не пізніше 22 серпня 2013 року, але в будь-якому випадку після отримання документів, які підтверджують сплату продавцем заводу-виробнику товару, а саме Solar Turbines International Company раніше сплачену суму 16 540 316,00 доларів США. Сума платежу буде збільшена чи зменшена згідно з умовами пункту 2.3. Договору.

Пунктом 3.2. Договору купівлі-продажу передбачено, що строк поставки товару складає - 140 (сто сорок) календарних днів з моменту оплати Позивачем частини вартості Товару відповідно до умов підпункту 2.2.1. цього Договору.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем за первісним позовом було сплачено ТОВ "Карпатигаз" першу частину вартості товару згідно п.2.2.1. Договору згідно платіжних доручень від 14 серпня 2013 року № 120 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року № 121 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №122 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №123 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №124 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №125 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №126 на суму 15 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №127 на суму 16 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року №128 на суму 16 000 000,00 гривень; від 14 серпня 2013 року № 129 на суму 16 000 000,00 гривень; від 15 серпня 2013 року № 130 на суму 12 288 729,71 гривень.

22.08.2014р. позивачем здійснено оплату другої частини вартості товару в сумі 132 206 745,79 грн., що вбачається з платіжного доручення від 22 серпня 2014 року № 137.

Відповідно до підпункту 2.2.3 Договору купівлі-продажу, загальна вартість товару в розмірі 10,01 відсотка, що орієнтовно складає 33 081 983,91 гривень, що на день укладання Договору є еквівалентом 4 138 869,50 доларів США згідно з курсом Національного банку України, сплачується Позивачем протягом 5 робочих днів з моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі товару і Додаткової угоди до цього Договору, що стосується визначення кінцевої вартості Товару в порядку, визначеному в пункті 2.6.Договору, а також надання документів, визначених в підпунктах 2.2.3.1 - 2.2.3.2 Договору.

Згідно постанови Вищого господарського суду України від 13.10.2016р. справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в частині відмови в задоволенні первісного позову.

Предметом позову у даній справі з урахуванням прийнятої судом заяви від 22.12.2016р. є вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів 1-3 на його користь гривневого еквіваленту 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. та штрафів в розмірі 352 987 637,88 грн.

Як видно з матеріалів справи та не заперечується сторонами у передбачені договором строки відповідачем-1 не було здійснено поставку та передачу товару позивачеві, внаслідок чого позивач повідомленням-вимогою №69 від 08.12.2016 року відмовився від отримання товару та вимагав повернення сплачених грошових коштів (копія повідомлення-вимоги №69 від 08.12.2016 року наявна в матеріалах справи).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказує, що повністю та належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, проте відповідачем-1 у встановлений Договором купівлі-продажу строк товар не поставлено, а тому позивач, керуючись положенням пункту 7.2. Договору та статтею 693 ЦК України, вимагав повернути сплачені на виконання договору кошти, чого відповідачами на час винесення рішення у справі не зроблено.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші угоди.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. (ст. 626 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно п. 3.2. Договору, строк поставки товару - не пізніше 140 календарних днів з моменту оплати покупцем частини вартості товару згідно з умовами п. 2.2.1. даного Договору. Якщо покупець порушує умови оплати товару, визначені у п. 2.2.1. даного Договору, строк поставки товару продовжується на строк затримки оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, 15 серпня 2013 року позивачем було сплачено відповідачу-1 першу частину вартості товару згідно п. 2.2.1. Договору купівлі-продажу.

Таким чином, з урахуванням п. 3.2. Договору поставка товару мала б бути здійснена по 08.01.2014 року включно, оскільки з 02.01.2014 року по 07.01.2014 року є вихідними днями, а тому останній день строку виконання зобов'язання з поставки товару переноситься на наступний робочий день, з огляду на положення ч.5 ст. 254 ЦК України.

Згідно п. 3.3. Договору приймання-передача товару здійснюється уповноваженими представниками сторін шляхом підписання акта приймання-передачі товару.

Доказів того, що на виконання умов Договору купівлі-продажу позивачу було поставлено обумовлений Договором товар матеріали справи не містять.

Заперечуючи проти позову з урахуванням заяви позивача про зміну предмету позову відповідач-1 вказує на те, що зобов'язання щодо передачі товару позивачу є припиненими у зв'язку з його відмовою від товару та відповідно відсутності права у позивача, що підлягає захисту

Однак суд не погоджується з даним твердженням відповідача-1 виходячи з такого.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 Цивільного кодексу України з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення.

Згідно ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Договір купівлі-продажу є оплатним, відтак одним із основних обов'язків покупця є оплата ціни товару. Ціна - грошове відображення вартості товару за його кількісну одиницю. Ціна товару, як правило, визначається у договорі за згодою сторін.

У відповідності до ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Позивачем у зв'язку з порушенням його права на отримання товару, передбаченого умовами договору, на підставі пункту 7.2. Договору та статті 693 ЦК України обрано спосіб захисту свого порушеного права шляхом пред'явлення позову до відповідача про стягнення сплачених на виконання договору коштів.

Судом також не приймаються доводи відповідача-1 щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на підставі ст. 601 ЦК України у зв'язку з направленням позивачу заяви №14/02-1 від 14.02.2017р. з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно зі статтею 601 ЦК України та частиною 3 статі 203 ГК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Виходячи з положень ст.ст. 598, 601 та 203 ЦК України за своєю правовою природою заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином. Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 ЦК України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 ЦК України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні). Подібного висновку дійшов і Вищий господарський суд України у постанові від 18.03.2015 у справі № 910/15419/14.

Відповідно до вимог статті 601 ЦК України та частини 3 статті 203 ГК України, зарахування здійснюється за наявності наступних умов:

1) вимоги сторін мають бути зустрічні, тобто такі, які випливають з двох різних зобов'язань, між двома особами, де кредитор одного зобов'язання є боржником іншого (те саме повинно бути і з боржником);

2) вимоги мають бути однорідними, тобто в обох зобов'язаннях повинні бути речі одного роду (гроші чи інші однорідні речі);

3) необхідно, щоб за обома вимогами настав строк виконання, оскільки не можна пред'явити до зарахування вимоги за таким зобов'язанням, яке не підлягає виконанню.

Зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов'язань, в одному із яких одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов'язанні є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов'язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого (меншого) зобов'язання.

Таким чином, зарахування зустрічних однорідних вимог як односторонній правочин, є волевиявленням суб'єкта правочину, спрямованим на настання певних правових наслідків у межах двосторонніх правовідносин.

Відповідної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїй постанові від 24.06.2015 у справі № 914/2492/14.

При цьому з аналізу норм чинного законодавства вбачається, що зарахування можливе при наявності таких умов: зустрічність вимог, це означає, що сторони беруть участь у двох зобов'язаннях, і при цьому кредитор в одному зобов'язанні є боржником в іншому зобов'язанні; однорідність вимог (гроші, однорідні речі); зрілість вимог - необхідно щоб термін виконання зобов'язань вже настав, або був визначений моментом запитання, чи що б термін не був указаний взагалі, тобто виконання можна вимагати в будь-якій момент; ясність вимог.

Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог, про яке заявлено однією із сторін у зобов'язанні, здійснюється в силу положень статті 601 Цивільного кодексу України та не пов'язується із прийняттям такого зарахування іншою стороною. При цьому, чинним законодавством не передбачено спеціальних вимог щодо форми заяви про зарахування зустрічних вимог як одностороннього правочину, тому її слід вважати зробленою, а зобов'язання припиненим внаслідок заліку зустрічних однорідних вимог (враховуючи зокрема і положення пункту 1 частини 1 статті 211 Цивільного кодексу України), у момент вчинення такого правочину, тобто у момент реалізації цього правочину суб'єктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення (зокрема, направленням такої заяви іншій стороні у зобов'язанні).

Таким чином, надіслання відповідачем-1 вказаної заяви є вчиненням ним одностороннього правочину, спрямованого на припинення зобов'язань сторін.

Разом з тим, при розгляді даної справи, судом встановлено, що за умовами Договору фінансового лізингу №130814-01/ФЛ-Ю-О від 14 серпня 2013 року у позивача відсутнє зобов'язання перед відповідачем-1 щодо повернення лізингових платежів у зв'язку з відмовою позивача від отримання товару та вказане може бути предметом спору в іншому судовому процесі, у зв'язку з чим заява відповідача-1 №14/02-1 від 14.02.2017р. про зарахування зустрічних однорідних вимог не відповідає ст. 601 ЦК України та не породжує для сторін відповідних правових наслідків - припинення зобов'язань.

Як передбачено умовами пункту 7.2. Договору у випадку порушення відповідачем-1 строків поставки товару позивачеві більше ніж на 20 (двадцять) календарних днів, позивач має право відмовитись від прийняття товару, а відповідач протягом 3 (трьох) робочих днів від дати відмови позивача повертає позивачу сплачені ним грошові кошти.

Так, керуючись пунктом 7.2. Договору, позивач направив відповідачам у справі повідомлення-вимоги № № 69, 70, 71 від 08.12.2016 року з повідомленням про відмову позивача від поставки відповідачем-1 товару згідно договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року та вимогою повернути позивачеві перераховані ним кошти за вищевказаним договором купівлі-продажу з врахуванням положень розділу II договору, а саме: сплатити позивачу гривневий еквівалент 37 219 501 доларів США, за курсом Національного банку України гривні до долару США на день здійснення відповідачем-1, відповідачем-2, відповідачем-3 платежу.

Вказані повідомлення-вимоги були отримані відповідачем-1 (14.12.2016 року), відповідачем-2 (14.12.2016 року), відповідачем-3 (12.12.2016 року).

Так, позивач мотивуючи солідарність обов'язку відповідача-1, відповідача-2, відповідача-3 з повернення йому коштів, перерахованих за договором купівлі-продажу, посилається на той факт, що відповідач-1, при укладенні та виконанні договору купівлі-продажу, діяв як оператор спільної діяльності між ним, відповідачем-2 та відповідачем-3 за договором про спільну діяльність, а тому, на його думку, за змістом статті 1138 ЦК України, відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

Статтею 1130 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Згідно ст. 1132 ЦК України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

В силу приписів статті 1135 Цивільного кодексу України, під час ведення спільних справ кожний учасник має право діяти від імені всіх учасників, якщо договором простого товариства не встановлено, що ведення справ здійснюється окремими учасниками або спільно всіма учасниками договору простого товариства. У разі спільного ведення справ для вчинення кожного правочину потрібна згода всіх учасників. У відносинах із третіми особами повноваження учасника вчиняти правочини від імені всіх учасників посвідчується довіреністю, виданою йому іншими учасниками, або договором простого товариства. У відносинах із третіми особами учасники не можуть посилатися на обмеження прав учасника, який вчинив правочин, щодо ведення спільних справ учасників, крім випадків, коли вони доведуть, що на момент вчинення правочину третя особа знала або могла знати про наявність таких обмежень.

Згідно ч. 2 ст. 1138 ЦК України, якщо договір простого товариства пов'язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарно за всіма спільними зобов'язаннями незалежно від підстав їх виникнення.

Як встановлено судом вище, укладаючи договір фінансового лізингу №130814-01/ФЛ- Ю-0 від 14 серпня 2013 року та договір купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року, та беручи на себе зобов'язання за вказаними договорами, ТОВ "Карпатигаз" (відповідач-1) діяло як оператор спільної діяльності між ПАТ "Укргазвидабування" (відповідач-2), компанією Місен Ентерпрайзис (відповідач-3) за Договором № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року.

Таким чином, в силу положень ч. 2 ст. 1138 та ст. 1143 ЦК України, ПАТ "Укргазвидабування" та компанія Місен Ентерпрайзис є також відповідальним за невиконання спільних зобов'язань перед третіми особами, зокрема позивачем у справі, оскільки були учасниками спільної діяльності відповідно до умов договору № 3 про спільну діяльність без створення юридичної особи від 10 червня 2002 року в редакції Додаткової угоди № 4 від 25 лютого 2011 року.

Аналогічна правова позиція щодо застосування ч. 2 ст. 1138 та ст. 1143 ЦК України відображена в постановах Вищого господарського суду України від 24.09.2012 р. у справі № 13-10/17-3926-2011, від 18.02.2015 р. у справі №916/2399/14, від 26.02.2015 р. у справі №5017/1527/2012.

Судом встановлено, що відповідачі свого обов'язку зі сплати позивачеві вказаної суми на виконання пункту 7.2. Договору протягом 3 (трьох) днів з моменту отримання вимоги не виконали, як і не виконали його на день прийняття рішення у справі, доказів зворотного суду не довели.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Частиною третьою ст. 691 ЦК України передбачено, що якщо договором купівлі-продажу встановлено, що ціна товару підлягає зміні залежно від показників, що зумовлюють ціну товару (собівартість, затрати тощо), але при цьому не визначено способу її перегляду, ціна визначається виходячи із співвідношення цих показників на момент укладення договору і на момент передання товару.

Сторонами у договорі визначено спосіб перерахунку ціни, зокрема, відповідно до п. 2.3. Договору, ціна договору, згідно пункту 2.1. договору, а також кожний окремо взятий платіж, передбачений в п. 2.2. договору, будуть змінені в більший чи менший бік пропорційно зміні курсу Національного банку України гривні до долару США на день здійснення платежу.

Статтею 524 ЦК України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання також в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тобто, наведені норми надають сторонам можливість визначити у зобов'язанні грошовий еквівалент вартості товару в іноземній валюті, а також узгодити порядок визначення суми, що підлягає сплаті в такому випадку.

Тому з системного аналізу вказаних норм права та положень договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року суд приходить до висновку, що сторони за взаємною згодою погодили ціну договору в гривні грошового еквіваленту суми доларів США на рівні 41 358 371,00 доларів США згідно з курсом Національного банку України, а позивач здійснював оплату за поставку товару в два транші грошового еквіваленту суми доларів США в обсязі 37 219 501,50 доларів США в гривні за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США.

При цьому, сторони також погодили, що всі розрахунки по договору здійснюються в українських гривнях з урахуванням пункту 2.3. договору.

Тобто, будь-який платіж, що сплачується на підставі та на виконання договору купівлі-продажу №130814-01/КП від 14 серпня 2013 року визначається в гривні виходячи з грошового еквіваленту суми доларів США, яка є сталою за договором, та не підлягає зміні, в той час як сума в гривні підлягає обов'язковому коригуванню залежно від офіційного курсу Національного банку України гривні до долару США на день здійснення будь-якого платежу.

Враховуючи положення пункту 2.3., 2.4. договору купівлі-продажу, вище встановлені висновки, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів гривневого еквіваленту 37 219 501 доларів США 50 центів, що станом на 22.12.2016 р. за курсом НБУ гривні до долару США (26,4294 грн. за 1 дол. США) становить 983 687 827,48 грн.

Крім того, позивачем на підставі п. 7.2. Договору нараховано та заявлено до солідарного стягнення з відповідачів штраф в розмірі 352 987 637,88 грн. за період з 22.08.2014 року по 18.08.2015 року.

Пунктом 7.2 Договору купівлі-продажу передбачено, що в разі прострочення поставки товару або його частини відповідачем, останній сплачує Позивачу штраф в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення поставки товару.

За приписами частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій не може перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Умова Договору про сплату штрафних санкцій за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим Договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Тобто, штрафні санкції можуть бути нараховані позивачем за первісним позовом лише з 09.01.2014, в межах шестимісячного строку, а саме по 08.06.2014 року.

Виходячи з того, що позивач безпідставно нарахував штрафні санкції в порушення ч.6 ст.232 ГК України за період з 22.08.2014 року по 18.08.2015 року, про що слушно зазначено у відзиві на позовну заяву відповідача-1, суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення штрафу в розмірі 352 987 637,88 гри задоволенню не підлягають.

Одночасно з цим для стягнення штрафних санкцій за період з 09.01.2014 по 08.06.2014 року пропущено строк позовної давності, про що 09.10.2015 року від ПАТ "Укргазвидобування" надійшла заява про застосування наслідків пропущення строків позовної давності до вимог позивача щодо нарахування штрафу.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачами не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують відсутність у них підстав для невиконання взятих на себе зобов'язань перед позивачем.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/21720/15 підлягають частковому задоволенню та до солідарного стягнення з відповідачів 1-3 на користь позивача підлягає гривневий еквівалент 37 219 501,50 дол. США, що станом на 22.12.2016р. за курсом НБУ становить 983 687 827,48 грн. В іншій частині позову слід відмовити у зв'язку з його необґрунтованістю.

Щодо розподілу судових витрат, суд відзначає наступне.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» № 7 від 21.02.2013р. якщо пропорції задоволення позовних вимог точно визначити неможливо (зокрема, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. У разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

З урахуванням викладеного, судовий збір за розгляд позовної заяви в суді першої інстанції у розмірі 53 781,12 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідачів у рівних частинах по 17 927,04 грн. з кожного.

Згідно пункту 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у випадках скасування рішення господарського суду і передачі справи на новий розгляд розподіл судового збору у справі, в тому числі й сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює господарський суд, який приймає рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

За таких обставин, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 59 159,23 грн. за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2016р. та судовий збір 64 538,08 грн. за подання касаційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 13.04.2016р. та постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.07.2016р., пропорційно розміру задоволених позовних вимог відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідачів у рівних частинах по 19 719,74 грн. та 21 512,69 грн. відповідно з кожного.

Таким чином, до стягнення з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 59 159,47 грн. (17 927,04 + 19 719,74 + 21 512,69). В іншій частині судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" (ідентифікаційний код 30162340, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 13-19), Публічного акціонерного товариства "Укргазвидабування" (ідентифікаційний код 30019775, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28) та Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) (реєстраційний номер , адреса: Королівство Швеція, 411 37, Ґетеборг, Енгельбректегатан, 32) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу" (ідентифікаційний код 37241931, адреса: 03150, м. Київ, вул. Ділова, буд. 5 Б) гривневий еквівалент 37 219 501,50 дол. США (тридцяти семи мільйонів двісті дев'ятнадцяти тисяч п'ятсот одного долара США 50 центів), що станом на 22.12.2016р. за курсом Національного Банку України становить 983 687 827,48 грн. (дев'ятсот вісімдесят три мільйони шістсот вісімдесят сім тисяч вісімсот двадцять сім гривень 48 коп.).

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Карпатигаз" (ідентифікаційний код 30162340, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 13-19) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу" (ідентифікаційний код 37241931, адреса: 03150, м. Київ, вул. Ділова, буд. 5 Б) 59 159,47 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч сто п'ятдесят дев'ять гривень 47 коп.) судового збору.

5. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укргазвидабування" (ідентифікаційний код 30019775, адреса: 04053, м. Київ, вул. Кудрявська, буд. 26/28) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу" (ідентифікаційний код 37241931, адреса: 03150, м. Київ, вул. Ділова, буд. 5 Б) 59 159,47 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч сто п'ятдесят дев'ять гривень 47 коп.) судового збору.

6. Стягнути з Компанії Місен Ентерпрайзис АБ (Misen Enterprises AB) (реєстраційний номер , адреса: Королівство Швеція, 411 37, Ґетеборг, Енгельбректегатан, 32) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр фінансового лізингу" (ідентифікаційний код 37241931, адреса: 03150, м. Київ, вул. Ділова, буд. 5 Б) 59 159,47 грн. (п'ятдесят дев'ять тисяч сто п'ятдесят дев'ять гривень 47 коп.) судового збору.

7. Після вступу рішення в законну силу видати накази.

8. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.03.2017р.

Суддя С.М. Морозов