ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" березня 2017 р.Справа № 916/2984/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гладишевої Т.Я.,

суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Селиверстова М.В.

за участю представників сторін у судовому засіданні від 22.03.2017:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю

від відповідача ОСОБА_2, за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості

на рішення Господарського суду Одеської області від 20.01.2017

по справі № 916/2984/16

за позовом: Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості

до відповідача: Головного управління Національної поліції в Одеській області

про стягнення 4337,41 грн.

У судовому засіданні 22.03.2017 згідно ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року Білгород-Дністровський міськрайонний центр зайнятості (далі позивач, Центр) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі відповідач, Управління) 4337,41 грн. витрат на допомогу по безробіттю, посилаючись на положення статей 34, 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а також ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення».

Рішенням Господарського суду Одеської області від 20.01.2017 у справі № 916/2984/16 (суддя Бездоля Ю.С.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю в діях відповідача складу цивільного правопорушення, а відтак, і підстав для стягнення з нього заявлених позивачем до стягнення в якості шкоди 4337,41 грн.

Не погодившись з рішенням суду, позивач звернувся до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення суду скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення та невірне застосування судом норм чинного законодавства, не надання судом належної правової оцінки наявним у справі доказам та неповне зясування обставин справи. Так, скаржник зазначив, що статтями 34, 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обовязок роботодавця відшкодувати суму виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні від 22.03.2017 представники сторін підтримали свої правові позиції.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, надавши оцінку всім обставинам справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників сторін, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов неправильних висновків щодо відсутності підстав для задоволення позову про стягнення вказаних коштів, припустившись помилкового застосування положень ст. 1166 ЦК України замість приписів статей 34, 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що призвело до прийняття неправильного рішення. При цьому, суд помилково зазначив, що предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача 4337,41 грн. майнової шкоди у розмірі витрат на допомогу по безробіттю, оскільки позивачем вказана сума не заявлялась як шкода.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі (ч. 2 ст. 101 ГПК України).

Місцевим господарським судом правильно встановлено та підтверджено в процесі перегляду справи апеляційним господарським судом, що наказом ГУНП в Одеській області від 11.04.2016 №191о/с відповідно до Закону України Про Національну поліцію звільнено зі служби в поліції за п. 5 ч.1 ст.77 (через службову невідповідність) лейтенанта поліції ОСОБА_3, слідчого Овідіопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, з 12.04.2016 на підставі висновку атестації від 04.03.2016.

У звязку зі звільненням ОСОБА_3 звернулась до Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості із заявами про надання (поновлення) статусу безробітного та про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю.

Згідно витягу із наказів Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості від 22.09.2016, 23.05.2016 ОСОБА_3 надано статус безробітного, а 27.05.2016 - призначено допомогу по безробіттю та розпочато (поновлено) виплату допомоги по безробіттю.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2016 у справі №815/1988/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016, адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного грошового утримання за час вимушеного прогулу, грошового забезпечення за невикористані дні щорічної відпустки задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Одеській області №191о/с від 11.04.2016 в частині звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_3 з посади слідчого Овідіопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області за п. 5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність) Закону України Про Національну поліцію; поновлено ОСОБА_3 на посаді слідчого Овідіопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 12.04.2016; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_3 середньомісячне грошове утримання за час її вимушеного прогулу з 12.04.2016 по 07.06.2016 у сумі 7840,00 грн. (без урахування обовязкових відрахувань).

Як вбачається з вищезгаданого витягу із наказів Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості від 22.09.2016, 05.08.2016 припинено виплату по безробіттю у звязку із поновленням на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Згідно довідки Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості від 18.10.2016 № 5183, за період з 27.05.2016 по 04.08.2016 ОСОБА_3 було виплачено 4337,41 грн.

15.09.2016 позивач надіслав на адресу відповідача наказ Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості №137 від 15.09.2016 Про відшкодування коштів роботодавцем щодо відшкодування Головним управлінням Національної поліції в Одеській області коштів у сумі 4337,41 грн., виплачених безробітній ОСОБА_3 як допомога по безробіттю.

Несплата вказаних грошових коштів зумовила звернення Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості до Господарського суду Одеської області з вказаним позовом.

Колегія суддів зазначає, що спір у даній справі підвідомчий саме господарським судам України, а не адміністративним, як помилково вважає відповідач.

Так, відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Статтею 12 ГПК України визначена підвідомчість справ господарським судам. Відтак, спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо спір не є підвідомчим господарському суду, тобто якщо предмет спору не охоплюється статтею 12 Господарського процесуального кодексу України.

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції (пункт 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам».

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно п.п. 2, 3 згаданої вище постанови з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК України господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК України, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. У вирішенні питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським, слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України.

Зокрема, згідно пункту 3.1 зазначеної постанови господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб'єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З матеріалів справи вбачається, що у правове обґрунтування позову Центр послався на норми Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», видами забезпечення є допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, видами соціальних послуг є професійна підготовка або перепідготовка, підвищення кваліфікації та профорієнтація. Відповідно до ст. 7, 16 цього ж Закону, допомога по безробіттю здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

Відповідно до ч. 4 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», із роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

При цьому, відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов'язком доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить, що громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Крім того, пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов.

Як зазначалося вище, частиною четвертою статті 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, утримується із роботодавця.

Отже, на переконання колегії суддів, спір про стягнення зазначених у позові грошових коштів не є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції, а тому висновок відповідача про те, що дану справу належить розглядати в порядку адміністративного судочинства є помилковим та необґрунтованим.

Пунктами 1, 18, 19 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення» встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, його територіальні органи відповідно до покладених на них завдань здійснюють, у тому числі, управління та оперативне розпорядження фінансовими ресурсами Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в межах затвердженого бюджету Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", управління майном; проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади у сфері соціальної політики, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, та Пенсійним фондом України; здійснюють контроль за використанням коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, застосовують в установленому законодавством порядку фінансові санкції та накладають адміністративні штрафи;

Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття) - система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

Відповідно п. 8 ст. 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» вказаного Закону страховий випадок - це подія, через яку застраховані особи втратили заробітну плату (грошове забезпечення) або інші передбачені законодавством України доходи внаслідок втрати роботи з незалежних від них обставин та зареєстровані в установленому порядку як безробітні, готові та здатні приступити до підходящої роботи і дійсно шукають роботу.

У силу ч. 1 ст. 23 названого Закону застрахованим особам, зазначеним у ч. 1 ст. 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 31 вказаного Закону передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі поновлення безробітного на роботі за рішенням суду.

Пунктом 37 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2013 року N 198, передбачено, що центр зайнятості припиняє реєстрацію, зокрема, з дня поновлення зареєстрованого безробітного на роботі за рішенням суду, що набрало законної сили.

Частиною 1 ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що Фонд має право, зокрема, стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

У відповідності до ч. 4 ст. 35 названого Закону із роботодавця утримується, зокрема, сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Отже, статтями 34, 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено право Фонду стягувати з роботодавця суму страхових коштів та вартість соціальних послуг, наданих безробітному в разі поновлення його на роботі за рішенням суду, та обовязок роботодавця сплатити суму виплаченого забезпечення та вартість наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Як свідчать матеріали справи, позивачем було виплачено ОСОБА_3 допомогу по безробіттю у сумі 4337,41 грн.

Незаконність звільнення з посади вказаної особи відповідачем була встановлена постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2016 у справі №815/1988/16, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2016, якою ОСОБА_3 було поновлено на посаді слідчого Овідіопольського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області з 12.04.2016.

Відтак, виходячи з обставин даної справи та враховуючи вищенаведені положення чинного законодавства, судова колегія дійшла висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача коштів, які виплачені як допомога по безробіттю ОСОБА_3, в сумі 4337,41 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Доводи відповідача про те, що у разі задоволення позову стягнення грошових коштів за вимушений прогул та стягнення виплаченого позивачем забезпечення в порядку ст. 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» призведе до значних матеріальних збитків Головного управління Національної поліції в Одеській області, не заслуговують на увагу, оскільки не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу відповідача на приписи статті 49 ГПК України, згідно яких стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує судовий збір за рахунок другої сторони.

Виходячи з наведеного, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення господарського суду першої інстанції скасувати, а позов задовольнити.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 ГПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 20.01.2017 по справі № 916/2984/16 скасувати.

Позов Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості до Головного управління Національної поліції в Одеській області задовольнити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь Білгород-Дністровського міськрайонного центру зайнятості 4337,41 грн. витрат на допомогу по безробіттю.

Доручити Господарському суду Одеської області видати накази з зазначенням відповідних реквізитів сторін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст складено 27.03.2017.

Головуючий суддя: Т.Я. Гладишева

Суддя: В.М. Головей

Суддя: Я.Ф. Савицький