ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. Справа № 925/122/17

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Райдуга" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Умань" про стягнення 166 032,92 грн. (ціну позову визначено судом)

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 166 032,92 грн. (ціну позову визначено судом), з них: 150 701,00 грн. основного боргу, 4 093,34 грн. інфляційних втрат, 1090,00 грн. як 3% річних та 10 148,58 грн. пені за прострочення виконання зобов'язання на підставі укладеного між сторонами договору купівлі-продажу № 1710/16 від 17.10.2016.

Заявою про збільшення позовних вимог від 07.03.2017 (а.с. 46) позивач частково зменшив, а частково збільшив свої позовні вимоги за всім складовими і просить суд остаточно стягнути з відповідача 166 648,63 грн., з яких 140 701,00 грн. залишку основного боргу, 5 796,08 грн. інфляційних втрат, 1936,40 грн. як 3% річних, 18 215,15 грн. пені з тих же правових підстав.

Дана заява прийнята судом до розгляду як подана в порядку ст. 22 ГПК України.

Представники сторін в судове засідання не з'явилися. Направленим суду клопотанням від 20.03.2017 позивач просить розгляд справи проводити без участі свого представника, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, не направив свого представника у жодне судове засідання, заперечень проти позову суду не надіслав. Ухвали про призначення судових засідань, направлені відповідачу за місцем його державної реєстрації (Черкаська область, м. Умань, вул. Дерев'янка, 3) повернуті суду без вручення, за закінченням терміну зберігання.

Суд вважає можливим розглядати справу за відсутності представників позивача та відповідача, за наявними у справі матеріалами, відповідно до статті 75 ГПК України, з огляду на таке:

Відповідно до пункту 20.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам" місцезнаходження юридичної особи або фізичної особи - підприємця визначається на підставі відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

В пункті 3.9.1. постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. До повноважень господарських судів не віднесено з'ясування фактичного місцезнаходження юридичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Неявка відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду справи, а направляти свого представника у судове засідання чи заперечувати проти позову є правом сторони, а не обов'язком.

Одночасно, застосовуючи положення ГПК України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи, суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989 у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S. A. v. Spain).

У відповідності до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає лише до часткового задоволення, виходячи з такого:

З матеріалів справи вбачається наступне:

17.10.2016 між товариством з обмеженою відповідальністю "Райдуга" (Продавець, позивач по справі) та товариством з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Умань" (Покупець, відповідач по справі) було укладено договір купівлі-продажу поставки № 1710/16 (а. с. 10).

За умовами даного договору Продавець зобов'язався в порядку та на умовах, визначених даним договором передати у власність Покупцеві товар, а Покупець зобов'язався прийняти та оплатити його на умовах договору (розд. 1 договору).

Найменування, кількість, одиниця виміру товару, якість товару, визначаються згідно накладних та повинні відповідати загальноприйнятим в Україні вимогам для даного виду товару (розділ 2 договору).

Перехід права власності відбувається у момент оплати товару (п. 3.2.)

Товар по кількості та якості приймається Покупцем на підставі Інструкцій про порядок прийому продукції виробничо-технічного призначення по кількості П-6 та якості П-7.

Відповідно до розділу 4 договору Продавець зобов'язується поставити продукцію за цінами, визначеними у прайс-листі, видаткових накладних, затверджених сторонами. Ціна та кількість поставленої продукції міститься у видаткових накладних.

Розрахунки за поставлену продукцію здійснюються в безготівковій формі в національній валюті України гривні, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Продавця-позивача, згідно попередньої оплати (п. 4.4.).

Договір між сторонами набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і діє до 17.10.2017, після чого автоматично продовжується з року в рік, а в частині розрахунків - до повного виконання своїх зобов'язань за цим договором.

Зазначені договірні відносини по своїй суті мають ознаки договору поставки, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 712 Цивільного кодексу України). До відносин поставки застосовуються норми ЦК України про купівлю-продаж.

Загальні умови виконання господарських зобов'язань визначені статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

За змістом статей 599 та 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, яке припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Крім того, в силу статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З матеріалів справи вбачається, що з відступленням від умов договору від 17.10.2016 щодо попередньої оплати товару, позивачем на виконання умов цього договору поставлено відповідачу мак харчовий та родзинки на загальну суму 235 701,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № РЦ-0000043 від 17.10.2016 (а.с. 11).

У цій видатковій накладній міститься посилання на договір № 1710/16 від 17.10.2016, яким оформлено правовідносини сторін. Заперечень проти неотримання товару відповідач суду не надав. Доказів про існування спору між сторонами з приводу якості та кількості товару у справу не подано.

Товар прийнято відповідачем на підставі довіреності № 136 від 18.10.2016 на менеджера ОСОБА_1 (а.с. 12).

Як встановлено статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За умовами п. 4.4. договору товар оплачується на умовах передоплати, однак позивач відпустив товар відповідачу без дотримання цієї умови. Таким чином строк виконання зобов'язання по оплаті товару для відповідача став невизначеним.

Згідно ч. 1 ст. 692 ЦК покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

У відповідності до інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. N 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" судам роз'яснено такий порядок застосування ч. 1 ст. 692 ЦК України щодо визначення строку виконання боржником грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу у співвідношенні з ч. 2 ст. 530 ЦК України. Зокрема, зазначено таке: відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 N 5002-8/481-2011). При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 N 9/252-10).

Таким чином позивач не зобов'язаний попередньо надсилати відповідачу ніяких вимог про оплату товару в порядку ст. 530 ЦК України, оскільки зобов'язання провести розрахунок у відповідача виникло з моменту передачі йому товару на підставі ст. 692 ЦК України, тобто, з 17.10.2016 року.

З метою позасудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено претензію від 03.01.2017 № 0301/17 (а.с. 15) з вимогою повністю сплатити залишок заборгованості за поставлений товар в сумі 150 701,00 грн. Вимоги позивача у повному розмірі задоволені не були, з чого і виник спір.

За доводами позивача, станом на 07.03.2017 року (на час складення заяви про збільшення позовних вимог) відповідач сплатив за товар у загальній сумі 95 000,00 грн.:

07.11.2016 - 15 000,00 грн.;

09.11.2016 - 10 000,00 грн.;

10.1.2016 - 10 000,00 грн.;

14.11.2016 - 50 000,00 грн.;

24.02.2017 - 10 000,00 грн.

Таким чином, залишок заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений товар становить лише 140 701,00 грн. (235 701,00 - 95 000,00).

Доказів про проведення оплати у більшій сумі, ніж обліковує позивач, відповідач суду не надав.

Строк проведення повного розрахунку за отриманий товар по видатковій накладній № РЦ-0000043 від 17 жовтня 2016 року (а.с. 11) на час прийняття рішення по справі для відповідача вже є таким, що настав, доказів повної сплати боргу у справу не надано, а тому до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить 140 701,00 грн. залишку основного боргу за товар.

Позивач за уточненими позовними вимогами також просить суд стягнути з відповідача 18 215,15 грн. пені.

Стягнення пені передбачено п. 7.1. договору між сторонами, яким визначено, що за несвоєчасну оплату товару Покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент оплати товару за кожний день прострочення.

Як вказано вище, за умовами п. 4.4. договору сторонами було обумовлено попередню 100% оплату за товар, однак від цієї умови сторони відмовилися і товар відповідачу передано без передоплати.

Розділ 7 договору визначає, що у випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену договором та чинним законодавством.

Оплату товару за п. 4.4. визначено шляхом передоплати, цю умову сторони не змінювали. Однак товар відпущено без передоплати і позивач не виставляв рахунок відповідачу на проведення передоплати, а тому сам не виконав умову договору про забезпечення виконання відповідачем положень договору про здійснення 100% передоплати товару, то за порушення п. 4.4. договору про передоплату пеня з відповідача не може стягуватися.

Умови договору про встановлення пені за порушення зобов"язання стосуються виключно порушення умов договору про спосіб оплати товару (передоплата). Натомість стягнення основного боргу судом проводиться на підставі ст. 692 ЦК України.

З цих підстав у стягненні пені позивачу слід відмовити повністю.

У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дана відповідальність застосовується незалежно від того, чи була вона передбачена умовами договору між сторонами.

Як вказано вище, на підставі ст. 692 ЦК України, оскільки сторонами не було обумовлено інше, розрахуватися за товар відповідач повинен був відразу після його отримання, тобто 17.10.2016 року.

Позивач просить стягнути з відповідача 5 796,08 грн. інфляційних втрат за період з 01.11.2016 по 31.01.2017 із залишку боргу 150 701,00 грн. та 1 936,40 грн. як 3% річних за період з 17.10.2016 по 07.03.2017 року, які розраховані по залишках боргу після кожної часткової оплати товару відповідачем. Розрахунки викладені у заяві про збільшення позовних вимог.

Перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних за калькулятором програми Ліга-Закон, суд погоджується із розрахунком інфляційних втрат, а розрахунок 3% річних вважає невірним.

За належним розрахунком сума 3% річних становить лише 1933,36 грн.

Відповідачем не надано заперечень проти доводів та розрахунків позивача, а також не надано доказу проведення повного розрахунку за позовними вимогами.

На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем доведено правомірність позовних вимог. Однак до примусового стягнення з відповідача на користь позивача належить лише 140 701,00 залишку основного боргу за товар, 5 796,08 грн. інфляційних втрат, 1933,36 грн. як 3% річних на підставі договору купівлі-продажу № 1710/16 від 17.10.2016.

В решті вимог у позові слід відмовити за безпідставністю нарахування частини позовних вимог по 3% річних та пені.

За позовними вимогами, з урахуванням їх збільшення, позивач просив стягнути з відповідача 166 648,63 грн., з яких 1,5% судового збору становить 2 499,73 грн. Фактично позивачем сплачено судового збору 2 566,61 грн.

У відповідності до ст. 49 ГПК України, з урахуванням вини відповідача у виникненні спору та за результатами його вирішення суд вважає за доцільне стягнути відповідача на користь позивача 2499,73 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

Зайво сплачена сума судового збору на підставі ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України лише за його заявою, яка до суду не подавалася.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробниче підприємство "Умань" (ідентифікаційний код 40279001, Черкаська область, м. Умань, вул. Дерев'янка, 3) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Райдуга" (ідентифікаційний код 23968483, м. Львів, вул. Наукова, 13 кв. 42) -- 140 701,00 залишку основного боргу за товар, 5 796,08 грн. інфляційних втрат, 1933,36 грн. як 3% річних на підставі договору купівлі-продажу № 1710/16 від 17.10.2016 та 2499,73 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

3. В решті вимог у позові відмовити.

Наказ видати.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом 10 днів.

Повне рішення складено 23 березня 2017 року.

Суддя Н.М. Спаських