ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року Справа № 924/702/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

Дроботової Т.Б.- головуючого
Алєєвої І.В. Рогач Л.І.
за участю представників:
позивачане з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно)
відповідачане з'явилися (про час і місце судового засідання повідомлено належно)
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю " Гефест БДБ"
на постановувід 12.12.2016 Рівненського апеляційного господарського суду
у справі№ 924/702/16 господарського суду Хмельницької області
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Сігмаінжиніринг"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гефест БДБ"
простягнення 106 551,87 грн
В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 р. ТОВ "Сігмаінжиніринг" звернулось до господарського суду Хмельницької області з позовом до ТОВ "Гефест БДБ" про стягнення заборгованості за договором від 10.09.2015 р. № 142-3108 у розмірі 106 551, 87 грн., з яких: 98 838,42 грн основний борг; 1 047, 96 грн - 3 % річних; 6 665, 49 грн. - штраф (пеня), обгрунтовуючи позовну заяву порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки щодо своєчасної та повної оплати, посилаючись на приписи статей 193, 217, 230, 231 господарського кодексу України та статей 526, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору та витрати за оплату адвокатських послуг у сумі 10 000 грн. на підставі статей 44, 48 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на позовну заяву ТОВ "Гефест БДБ" просило відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з товариства штрафу у розмірі 6 665,49 грн., вказуючи на те, що штраф не може нараховуватися за кожен день прострочення платежу, оскільки це суперечить правовій природі такого виду неустойки, а відтак штрафні санкції, вказані у пункті 4.2 договору, є неузгодженими сторонами, а розрахунок, наданий позивачем - безпідставним.

Відповідач також просив відмовити у задоволенні вимог позивача в частині вимоги щодо компенсації судових витрат, пов'язаних з отриманням правової допомоги у розмірі 10 000 грн, з підстав недоведеності позивачем розумності витрат на оплату послуг адвоката у заявленій сумі.

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 03.10.2016 р. (суддя Субботіна Л.О.) позовні вимоги задоволені частково. Стягнуто з ТОВ "Гефест БДБ" на користь ТОВ "Сігмаінжиніринг" 98 838, 42 грн. основного боргу, 1 045, 09 грн. 3% річних, 6 647, 29 грн. пені, 1 597, 96 грн. витрат по сплаті судового збору та 5 000,00 грн. витрат по оплаті послуг адвоката. У стягненні 2, 87 грн. 3 % річних та 18, 20 грн. пені відмовлено.

Мотивуючи рішення, встановивши обставини щодо порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору поставки щодо повної та своєчасної оплати, суд дійшов висновку щодо доведеності та обгрунтованості позовних вимог.

При цьому, здійснивши перерахунок заявлених до стягнення коштів, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позову.

За апеляційною скаргою ТОВ "Гефест БДБ" Рівненський апеляційний господарський суд (судді: Мельник О.В., Гудак А.В., Грязнов В.В.), переглянувши рішення господарського суду Хмельницької області від 03.10.2016 р. в апеляційному порядку, постановою від 12.12.2016 р. залишив його без змін з тих же підстав.

ТОВ "Гефест БДБ" подало до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постанову у даній справі в частині стягнення з товариства 6 647, 29 грн. пені та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у позові про стягнення пені, а в решті рішення та постанову залишити без змін.

Скаржник зазначає, що задовольнивши позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 6 647, 29 грн. судами залишено поза увагою, що враховуючи положення пункту 2 статті 549 Цивільного кодексу України, яким встановлено, що особливістю штрафу є обчислення у відсотках від суми невиконаного чи неналежно виконаного зобов'язання і з огляду на не визначення такого порядку розрахунку штрафу у пункті 4.2 договору, суди дійшли помилкового висновку, що штраф, визначений вказаним пунктом договору підпадає під визначення пені та підлягає стягненню.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами під час розгляду справи, 10.09.2015 р. між ТОВ "Сігмаінжиніринг" (постачальник) та ТОВ "Гефест БДБ" (замовник) був укладений договір № 142-3108, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити покупцю сировину, матеріали, витратні матеріали, інструменти, обладнання, згідно вимог та характеристик вказаних у додатках (специфікаціях) до цього договору та провести пусконалагоджувальні роботи, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити обладнання та роботи, на умовах даного договору.

Згідно пункту 2.2. договору постачальник здійснює поставку обладнання протягом 7 (семи) тижнів та пусконалагоджувальні роботи протягом 2 (двох) календарних днів від дня зарахування на його рахунок оплати відповідно до пункту 3.1.1. даного договору, якщо інше не зазначено в специфікації.

Датою поставки буде вважатись дата, вказана на видатковій накладній та акті прийому-передачі обладнання (пункт 2.3. договору).

Даний договір набуває чинності від дня підписання та діє до 31 серпня 2016 року (пункту 7.2. договору).

04.12.2015 р. між сторонами укладено додаткову угоду № 1 до договору № 142-3108 від 10.09.2015 р., у зв'язку зі зміною юридичної адреси постачальника, у якій також визначено, що загальна вартість обладнання становить 983 808, 00 грн. з ПДВ, що в грошовому еквіваленті в іноземній валюті становить 39 352,32 євро.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 692 вказаного Кодексу, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Згідно з приписами статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 625 Цивільного кодексу України).

Здійснюючи судовий розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що на виконання умов договору від 10.09.2015 р. № 142-3108 позивач передав у власність відповідача обладнання на загальну суму 1 013 386,26 грн., що підтверджується видатковими накладними № 15 від 29.12.2015 р. на суму 860 428, 26 грн., № 1 від 20.01.2016 р. на суму 152 958, 00 грн. та довіреностями №905 від 29.12.2015 р., № 341 від 20.01.2016 р.

02.03.2016р. між сторонами підписано та скріплено печатками акт виконання пусконалагоджувальних робіт, згідно якого постачальник виконав роботи по шеф-монтажу та навчання персоналу замовника. Постачальником були проведені роботи по запуску в експлуатацію і запуску обладнання. Замовник не має жодних зауважень щодо роботи обладнання.

Порядок та строки оплати обладнання та робіт погоджений сторонами договору визначено у пунктах 3.1 та 3.2 договору.

Проте, як встановлено судами та не заперечувалось відповідачем, розрахунок за отримане обладнання відповідач здійснив частково, внаслідок чого заборгованість ТОВ "Гефест БДБ" перед ТОВ "Сігмаінжиніринг" складає 98 838, 42 грн., яка останнім заявлена до стягнення із нарахованими 3 % річними, розмір яких, згідно із розрахунку судів складає 1 045, 09 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, стягнення 98 838, 42 грн. основного боргу, 1 045, 09 грн. 3% річних сторонами не заперечується, судові рішення в цій частині не оскаржуються.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "Сігмаінжиніринг" просило стягнути з ТОВ "Гефест БДБ" штраф (пеню) у розмірі 6 665, 49 грн. за період з 16.03.2016 р. по 22.07.2016 р. на підставі пункту 4.2 договору поставки від 10.09.2015 р. № 142-3108.

Пунктом 4.2 договору поставки передбачено, що у випадку порушення замовником строків оплати, передбачених п.п. 3.1.2, 3.1.3 даного договору, більше ніж на п'ять календарних днів, замовник виплачує постачальнику штраф у розмірі облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочки до повного виконання замовником зобов'язання по оплаті.

Згідно зі статтею 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень статті 610 вказаного Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими, зокрема, є сплата неустойки.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України).

Штрафними санкціями відповідно до частини 1 статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК (частина перша статті 199 Господарського кодексу України).

Видами забезпечення виконання зобов'язання за змістом положень частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною 2 цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов'язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов'язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

За змістом положень частини 4 статті 231 Господарського кодексу України розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами під час розгляду справи, пунктом 4.2 договору поставки від 10.09.2015 р. № 142-3108 сторони визначили у випадку порушення замовником строків оплати, визначених умовами договору, більше ніж на п'ять календарних днів, виплату останнім постачальнику штрафу у розмірі облікової ставки НБУ від суми невиконаного зобов'язання за кожний день прострочки до повного виконання замовником зобов'язання по оплаті.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, у даному випадку, розмір договірної штрафної санкції обраховано у відсотковому розмірі за кожну добу прострочення, що за визначенням статті 549 Цивільного кодексу України відповідає поняттю "пеня".

Між тим для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов'язання у вигляді штрафної санкції - забезпечення належного виконання зобов'язання.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 08.02.2017 р. № 910/29752/15.

Враховуючи приписи законодавства, виходячи з доводів касаційної скарги та встановлених судами обставини справи стосовно того, що саме лише визначення сторонами у договорі неустойки за порушення боржником зобов'язання як штрафу за наявності у діях відповідача порушення умов договору, що ним не заперечувалось та не спростовувалось, не звільняє останнього від відповідальності за порушення строків оплати та не може бути підставою для відмови у стягненні штрафу (пені) у розмірі 6647,29 грн. у даному випадку, а тому судова колегія вважає правомірними висновки судів про наявність підстав для стягнення вказаних коштів.

В решті судові рішення у даній справі ТОВ "Гефест БДБ" не оскаржені.

Відповідно до статті 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів про часткове задоволення позовних вимог, вважає прийняті у справі рішення та постанову такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не вбачається, а викладені у касаційній скарзі доводи скаржника судова колегія вважає непереконливими, такими, що спростовуються матеріалами справи та такими, що зводяться до непогодження скаржника із судовими рішеннями.

Керуючись пунктом 1 статті 1119, статтями 1115, 11110,11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В :

Постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 12.12.2016 р. у справі № 924/702/16 та рішення господарського суду Хмельницької області залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.

Головуючий суддя Т. Дроботова

Судді: І. Алєєва

Л. Рогач