ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.03.2017 Справа № 904/223/17

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпро Агросервіс", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", м. Дніпро

про стягнення 303460,00 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: адвокат Глядченко В.М., договір про надання правової допомоги від 27.01.2017, свідоцтво № 2577 від 16.07.2012;

від відповідача: провідний юрисконсульт Багрова Є.О., довіреність № 8275-К-О від 29.12.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпро Агросервіс" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (відповідач) про стягнення грошових коштів у сумі 303460,00 грн, які, за доводами позивача, помилково перераховані ним ОСОБА_3.

21.02.2017 відповідач надав відзив на позовну заяву, у якому зазначив про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у судовому засіданні 21.02.2017 оголошено перерву до 01.03.2017, в судовому засіданні 01.03.2017 оголошено перерву до 09.03.2017.

В наданих до суду додаткових поясненнях відповідач вказав, що перераховані позивачем грошові кошти перебувають на рахунку отримувача ОСОБА_3, який набув право власності на ці кошти, тому просить відмовити в позові.

Сторонами 09.03.2017 подано клопотання продовжити строк розгляду справи на 15 днів, яке судом задоволено, а строк розгляду справи ухвалою від 09.03.2017 продовжено до 27.03.2017 та відкладено на 21.03.2017.

Відповідно до ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 21.03.2017 оголошено перерву до 27.03.2017.

В судовому засіданні 27.03.2017 сторони підтримали свої вимоги і заперечення по суті позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

03.11.2016 позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпро Агросеровіс" згідно платіжного доручення №3 (а.с. 12) перераховано зі свого рахунку НОМЕР_1 відкритого в ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", грошові кошти в сумі 303460,00 грн на рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_3, відкритий в ПАТ КБ "Приватбанк" (далі - відповідач).

07.11.2016 позивач звернувся до Філії Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" із заявою про повернення на його рахунок НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 303460,00 грн, оскільки вищезазначений платіж було зроблено ним помилково (а.с. 14).

09.11.2016 позивач із заявою аналогічного змісту звернувся і до відповідача, додавши копію листа ОСОБА_3 щодо надходження на його ім'я помилково платежу в сумі 303460,00 грн (а.с. 13, 15).

Позивач зазначає, що грошові кошти в сумі 303460,00 грн на рахунок ОСОБА_3 не зараховані, а знаходяться до з'ясування на технологічному (додатковому) рахунку НОМЕР_2 в банку відповідача, яким ОСОБА_3 користуватися не може. У підтвердження цих обставин позивачем надано лист ПАТ КБ "Приватбанк" від 29.11.2016 та скріншот зі сторінки ОСОБА_3 у системі інтернет-банкінгу "Приват24" (а.с. 17, 43).

Тому 23.12.2016 позивач повторно звернувся до відповідача із заявою про повернення Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпро Агросервіс" грошових коштів у розмірі 303460,00 грн на рахунок НОМЕР_1 відкритий у Філії ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (МФО 305675, ) (а.с. 18).

В той же час ОСОБА_3 07.11.2016 звернувся з листом до Філії Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України", у якому зазначив, що йому на картку, яка відкрита в ПАТ КБ "Приватбанк", надійшов платіж в сумі 303460,00 грн від ТОВ "Дніпро Агросервіс", який є помилковим і підлягає поверненню.

Таким чином він визнавав факт отримання грошових коштів від позивача, але намагався їх повернути позивачу у зв'язку із застосуванням банком до нього заходів фінансового мониторингу через підозру у вчиненні дій по легалізації кримінальних доходів.

Оскільки грошові кошти в сумі 303460,00 грн відповідачем не повернуті Товариству з обмеженою відповідальністю "Дніпро Агросервіс" у добровільному порядку, позивач, посилаючись на статтю 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", пункт 6 Указу Президента України "Про заходи нормалізації платіжної дисципліни в народному господарстві України", лист Національного банку України від 09.01.1998 №25-011/46-181 та положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, просить стягнути їх у судовому порядку.

Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилаючись на неправильне обрання позивачем способу захисту свого права та на призупинення здійснення операцій з використання платіжної картки НОМЕР_4, держателем якої є ОСОБА_3, з метою недопущення використання клієнтом послуг банку для легалізації кримінальних доходів та залучення банку до здійснення ризикової діяльності, що відповідає умовам пункту 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ "Приватбанк". У зв'язку з чим і виник спір.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача 303460,00 грн грошових коштів, помилково перерахованих позивачем на рахунок ОСОБА_3 НОМЕР_3, відкритий в ПАТ КБ "Приватбанк".

У відповідності до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, юридичні факти.

Частиною 1 статті 14 цього Кодексу встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно частин 1, 2 статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

Виходячи з положень глави 48 ЦК України, грошове зобов'язання в готівковій формі, за загальним правилом, вважається виконаним в момент передання боржником (або іншою особою, на яку покладено такий обов'язок) кредитору за місцем проживання або місцезнаходженням кредитора визначеної грошової суми.

Відповідно до ч. 3 ст. 1088 ЦК України безготівкові розрахунки провадяться через банки, інші фінансові установи (далі - банки), в яких відкрито відповідні рахунки, якщо інше не випливає із закону та не обумовлено видом безготівкових розрахунків.

Частиною 1 статті 198 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що платежі за грошовими зобов'язаннями, що виникають у господарських відносинах, здійснюються у безготівковій формі або готівкою через установи банків, якщо інше не встановлено законом. При безготівкових розрахунках усі платежі провадяться через установи банків шляхом перерахування належних сум з рахунку платника на рахунок одержувача або шляхом заліку взаємних зобов'язань і грошових претензій. Для здійснення розрахунків суб'єкти господарювання зберігають грошові кошти в установах банків на відповідних рахунках.

У відповідності до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банківські рахунки - це рахунки, на яких обліковуються власні кошти, вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів та які дають можливість здійснювати переказ коштів за допомогою банківських платіжних інструментів.

Статтею 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що переказом коштів (далі - переказ) є рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі; помилковим переказом є рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі; отримувачем є особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежним отримувачем є особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі

Згідно ст. 33.2 цього Закону, платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. Платник має відшкодувати банку або іншій установі - учаснику платіжної системи шкоду, заподіяну внаслідок такої невідповідності інформації.

Відповідно до ч. 2.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України №22 від 21.01.2004 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 за №37789/76 (далі - Інструкція), відповідальність за правильність заповнення реквізитів розрахункового документа несе особа, яка оформила цей документ і подала до обслуговуючого банку.

Кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Банк, що обслуговує неналежного отримувача, не несе відповідальності за своєчасність подання ним розрахункового документа на повернення помилково зарахованих на його рахунок коштів (ч. 2.35 Інструкції).

У статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" зазначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Таким чином, грошове зобов'язання в безготівковій формі вважається виконаним в момент зарахування суми переказу на банківський рахунок кредитора (або вигодонабувача) або видачі йому готівкових коштів, що зумовлене переходом права власності на перераховані грошові кошти від боржника до кредитора.

Положеннями Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Інструкції передбачено можливість платника (боржника) встановлювати в розрахунковому документі або в документі на переказ готівки дату (далі - дата валютування), починаючи з якої кошти, переказані платником отримувачу переходять останньому у власність. До настання цієї дати сума переказу обліковується в обслуговуючих отримувача банку або в установі - учасників платіжної системи

Тобто, з моменту зарахування спірної суми на рахунок, ОСОБА_3 набув право власності на спірні грошові кошти.

Обставини справи свідчать про відсутність в діях банків, що обслуговують позивача та ОСОБА_3 ознак помилкового переказу грошей, оскільки він відбувся згідно реквізитів, що були зазначені платником, і ці реквізити є вірними.

В силу положень частини 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Статтею 1213 ЦК України встановлено обов'язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте майно.

Отже, з огляду на вищенаведені норми чинного законодавства, саме отримувач ОСОБА_3 у даному випадку є зобов'язаною особою перед позивачем щодо повернення спірних грошових коштів.

Відносини між банком і клієнтом (володільцем банківського рахунка) щодо здійснення операцій за рахунком клієнта регулюються положеннями глави 72 ЦК України.

Так, згідно ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно ст. 1071 цього Кодексу банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до ст. 8.1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Частиною 1.7 Інструкції передбачено, що кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції

Згідно ч. 1.19 Інструкції банк не несе відповідальності за достовірність змісту платіжного доручення, оформленого клієнтом, а також за повноту і своєчасність сплати клієнтом податків, єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиного внеску) (обов'язкових платежів); відповідальність за відповідність інформації, зазначеної в платіжному дорученні, суті операції, за якою здійснюється переказ, несе платник, який у разі її невідповідності має відшкодовувати банку завдану внаслідок цього шкоду.

Тому відповідач не має права самостійно без належним чином оформленого розпорядження (розрахункового документа) свого клієнта - ОСОБА_3, який є отримувачем спірних грошових коштів, перерахувати ці кошти з його рахунку на рахунок позивача.

Відповідно до частини 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем до суду надано платіжне доручення №HO316G4EYU від 16.03.2017 (а.с. 144), на підставі якого спірні грошові кошти за дорученням ОСОБА_3 були перераховані на його рахунок №5834 у ПАТ "ВТБ Банк" у м. Київ. Інші документи щодо правовідносин між відповідачем та його клієнтом ОСОБА_3 не є належними доказами у даній справі, оскільки не стосуються предмету спору між його сторонами.

З урахуванням викладеного правові підстави для стягнення з відповідача 303460,00 грн грошових коштів, перерахованих позивачем ОСОБА_3, відсутні, а вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати, у тому числі на оплату послуг адвоката, покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати покласти на позивача.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 03.04.2017.

Суддя В.Д. Воронько