КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. Справа№ 911/3689/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Пашкіної С.А.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Бовсунівська Л.О.

за участю представників:

від позивача: Скроботова Є.А.

від відповідача: не з'явився.

розглянувши

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства

"Чернігівський молокозавод"

на рішення

Господарського суду Київської області

від 20.12.2016 року

у справі № 911/3689/16 (суддя Грєхов А.С.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю

"ім. Шевченка"

до Публічного акціонерного товариства

"Чернігівський молокозавод"

про стягнення заборгованості у розмірі

65 963,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 20.12.2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод" (09000, Київсьва обл., Сквирський район, м. Сквира, вул. Р. Люксембург, буд. 14, ідентифікаційний код - 00447971) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ім. Шевченка" (15054, Чернігівська область, Ріпкинський р-н, вул. Тарасовича, буд. 1б, ідентифікаційний код - 03796761) 41737,95 (сорок одна тисяча сімсот тридцять сім гривень дев'яносто п'ять копійок) інфляційних втрат та 871,92 (вісімсот сімдесят одна гривня дев'яносто дві копійки) грн. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Публічне акціонерне товариство "Чернігівський молокозавод" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 20.12.2016 року в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017 р. апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод" на рішення Господарського суду Київської області від 20.12.2016 року у справі №911/3689/16 прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М.; судді: Сітайло Л.Г., Шапран В.В.

Розпорядженням від 20.03.2017 року призначено повторний автоматизований розподіл справи, в зв'язку з відрядженням судді Шапран В.В. для роботи до Вищої ради правосуддя.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 20.03.2017, в зв'язку з відрядження судді Шапран В.В., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) для роботи до Вищої ради правосуддя, відповідно до підпунктів 2.3.25., 2.3.49. пункту 2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя - Баранець О.М.; судді: Сітайло Л.Г., Пашкіна С.А.

В судове засідання 21.03.2017 року представник відповідача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника відповідача, враховуючи що останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, 05.01.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю "ім. Шевченка" (надалі - Позивач, Продавець) та акціонерним товариством "Чернігівський молокозавод" (надалі - Відповідач, Покупець) укладено договір на закупівлю сільськогосподарської продукції №22-ТП (надалі - Договір), відповідно до умов якого (пункт 1.1. Договору) продавець зобов'язується в порядку і на умовах, визначених Договором, передати у власність Покупцеві сільськогосподарську продукцію (сировину - молоко коров'яче) власного виробництва, що відповідає вимогам ДСТУ № 3662-97, надалі товар, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар.

Згідно з пунктом 2.1. Договору оплату за товар Покупець проводить по договірним цінам, що визначаються у відповідному Протоколі погодження цін, які є невід'ємною частиною Договору. Ціна на товар може змінюватися 2 (два) рази на місяць.

Підпунктами 3.2.1 та 3.2.2 визначено, що Покупець зобов'язується в порядку та на умовах Договору, оплатити та своєчасно прийняти весь переданий Продавцем товар.

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту підписання та діє до 31 грудня 2015 року, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

У відповідності до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати.

Згідно вимог статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання) положеннями статті 610 Цивільного кодексу визнається як порушення зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав у строк, встановлений договором або законом.

Як убачається із матеріалів справи позивачем передано, а відповідачем прийнято товар загальною вартістю 2 736 947, 31 грн., що підтверджується копіями оформлених у відповідності до умов договору прийомних квитанцій та акту співставлення розрахунків.

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов'язання щодо поставки молока у відповідності до умов договору.

Відповідач же свої зобов'язання по оплаті прийнятого товару виконував неналежним чином із порушенням строків, передбачених Договором, оплативши лише 1681753,54 грн з утворенням заборгованості у розмірі 1055194,38 грн.

Крім того, зазначені обставини були встановлені при вирішенні спору у справі №911/3708/15, за результатами розгляду якої господарським судом Київської області 13.10.2015 прийнято рішення про задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ім. Шевченка" повністю та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Чернігівський молокозавод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ім. Шевченка 1055194,38 грн. основного боргу, 5402,59 грн - 3% річних та 97204,49 грн. пені, які нараховані за період з 11.08.2015 по 13.10.2015 у зв'язку з простроченням виконання ПАТ "Чернігівський молокозавод" зобов'язань щодо оплати поставленого товару (молока) за договором про закупівлю сільськогосподарської продукції №22-ТП від 05.01.2015.

В силу вимог статті 35 Господарського процесуального кодексу України зазначені обставини не потребують доказування при розгляді даної справи, у якій беруть ті ж самі особи, що й у справі №911/3708/15.

Предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат, нарахованих за період з 11.08.2015 по 21.04.2016 за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за поставлений товар. Сума заявлених позивачем до стягнення інфляційних втрат складає - 65963,19 грн.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи положення статті 625 Цивільного кодексу України, господарський слід враховати наступне.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

В силу приписів статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При здійсненні перевірки господарським судом правильності нарахування позивачем інфляційних втрат встановлено, що позивач не врахував положення рекомендацій ВСУ від 03.04.1997 "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", що при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

Враховуючи умови Договору, період та суму прострочки оплати товару, встановлений судом першої інстанції та заявлений позивачем період нарахування інфляційних втрат, суд першої інстанції, здійснивши власний розрахунок, дійшов вірного висновку, що оскільки, вірна сума інфляційних втрат, за розрахунком суду складає 41737,95 грн, вимога позивача про стягнення з відповідача 65963,19 грн. інфляції підлягає частковому задоволенню в сумі 41737,95 грн. В задоволенні 24225,24 грн. інфляційних втрат слід відмовити, як безпідставно заявлених.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про часткове задоволення розовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Київської області від 20.12.2016 року у справі №911/3689/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 911/3689/16 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді С.А. Пашкіна

Л.Г. Сітайло