ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2017 року Справа № 910/15939/16
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого Демидової А.М. (доповідач у справі),
суддів:Владимиренко С.В., Шевчук С.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ"
на рішеннягосподарського суду міста Києва від 31.10.2016
та постановуКиївського апеляційного господарського суду від 31.01.2017
у справі№ 910/15939/16 господарського суду міста Києва
за позовомПублічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ"
доТовариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014"
провизнання нікчемного правочину недійсним,
за участю представників:
від позивачаМакаренко С.В.
від відповідачане з'явився

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (далі - ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ") звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" (далі -ТОВ "ВГФ 2014") про визнання недійсним нікчемного договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до депозитного договору № DU1235/2014-1 від 26.06.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (далі ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ") та ТОВ "ВГФ 2014" в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірванні договору з ініціативи вкладника.

Рішенням господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі № 910/15939/16 (суддя Мельник В.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 (колегія суддів у складі: Власов Ю.Л. - головуючий, Корсакова Г.В., Тарасенко К.В.) рішення господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі № 910/15939/16 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду міста Києва від 31.10.2016 та постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 у справі № 910/15939/16, ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить суд оскаржувані судові акти скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що оскаржувані рішення та постанова прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого господарського суду України від 20.03.2017 колегією суддів у складі: Демидової А.М. - головуючого (доповідач у справі), Владимиренко С.В., Шевчук С.Р. прийнято зазначену касаційну скаргу ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" до касаційного провадження та призначено її розгляд у судовому засіданні на 28.03.2017 о 10 год. 00 хв.

Учасники судового процесу, згідно з приписами ст. 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак відповідач передбаченим законом правом на участь у розгляді скарги касаційною інстанцією не скористався.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 26.06.2014 між ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" (Банк) та ТОВ "ВГФ 2014" (Вкладник) було укладено договір про депозитний вклад "Стандартний" DU1235/2014-1 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті без капіталізації процентів (далі - Депозитний договір).

Відповідно до п. 2.1 Депозитного договору Вкладник передає, а Банк приймає на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 3 000 000,00 грн. в національній валюті на умовах цього Договору.

Пунктом 2.2 Депозитного договору визначено, що депозит розміщується на строк з 26.06.2014 по 27.06.2015 включно.

Згідно з п. 2.3 Депозитного договору Банк сплачує Вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22% річних.

Положеннями п. 3.7 Депозитного договору сторони погодили, що Вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання Договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це Банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання дії Договору. Датою розірвання Договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів Вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з для подання Вкладником заяви про дострокове розірвання дії Договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Вкладнику, відкритий у ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ". У випадку розірвання цього Договору з ініціативи Вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

27.06.2014 між сторонами було укладено договір про внесення змін № 1 до Депозитного договору (далі - Договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014), яким внесено зміни до окремих положень Депозитного договору.

Відповідно до Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 пункт 3.7 Депозитного договору викладено в наступній редакції: "3.7. Вкладник має право після припинення дії Договору застави майнових прав № 04-1276/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 звернутися з проханням про дострокове розірвання Договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це Банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії Договору. Датою розірвання Договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів Вкладнику. Після припинення дії Договору застави майнових прав № 04-1276/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014 Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання Вкладником заяви про дострокове розірвання Договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Вкладника, відкритий у ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ"".

26.02.2015 ТОВ "ВГФ 2014" звернулось до ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" з листом № 3, в якому просило достроково припинити дію Депозитного договору та повернути депозитні кошти разом з відсотками на поточний рахунок позивача.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем було повернуто відповідачу суму депозитного вкладу в розмірі 3 000 000,00 грн. та нараховані на вклад відсотки у розмірі 439 397,26 грн.

Водночас, судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 № 114, прийнятим на підставі постанови Правління НБУ від 05.06.2015 № 358, з 08.06.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ".

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28.08.2015 № 159, прийнятим на підставі постанови Правління НБУ від 28.08.2015 № 563, припинено з 31.08.2015 здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" та розпочато процедуру ліквідації Банку з 31.08.2015.

У зв'язку з віднесенням Банку до категорії неплатоспроможних та запровадженням у Банку тимчасової адміністрації з 08.06.2015, а також наступним початком ліквідаційної процедури Банку згідно з постановою Правління НБУ від 28.08.2015 № 563, Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб здійснено перевірку Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 до Депозитного договору та виявлено, що вказаний Договір про внесення змін є нікчемним згідно з п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Вищевикладене стало підставою для звернення ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" з даним позовом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України (далі - ГК України) господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно зі ст. 204 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ч.ч. 1-5 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за своєю правовою природою Депозитний договір є договором банківського вкладу.

У силу ст.ст. 11, 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), які мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України), а одностороння відмова від зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1060 ЦК України (в редакції, чинній станом на 27.06.2014) договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Якщо відповідно до договору банківського вкладу вклад повертається вкладникові на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, проценти за цим вкладом виплачуються у розмірі процентів за вкладами на вимогу, якщо договором не встановлений більш високий процент.

Частинами 1, 2 ст. 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Банк має право змінити розмір процентів, які виплачуються на вклади на вимогу, якщо інше не встановлено договором.

Нормою п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ч.ч. 2, 3 ст. 6 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

В ч. 1 ст. 628 ЦК України зазначено, що свобода договору означає можливість сторін вільно визначати зміст договору, який вони укладають і формувати його конкретні умови. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Проаналізувавши положення Депозитного договору та Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014, суди попередніх інстанцій встановили, що Договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 містить умову про викладення п. 3.7 Депозитного договору у новій редакції повністю, тобто заміни умов пункту 3.7, передбачених Депозитним договором, умовами вказаного пункту у редакції Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 без застережень щодо залишення в силі третього абзацу цього пункту попередньої редакції. Таким чином, за висновком судів, виклавши пункт 3.7 у новій редакції, сторони дійшли згоди про відсутність у Депозитному договорі умови щодо виплати відсотків за Депозитним договором за зменшеною ставкою у разі дострокового розірвання цього Договору.

Враховуючи передбачене законом (ч. 3 ст. 1060 ЦК України та ч.ч. 1, 2 ст. 1061 ЦК України) право сторін договору банківського вкладу встановлювати в договорі розмір процентів на банківський вклад, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що Договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014, зокрема в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірванні договору з ініціативи вкладника, не суперечив законодавству, чинному на момент його укладення.

З огляду на викладене, місцевий господарський суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правомірних висновків про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1115 та ч.ч. 1, 2 ст. 1117 ГПК України касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє судові рішення виключно на предмет правильності юридичної оцінки обставин справи та повноти їх встановлення у рішенні та постанові господарських судів. Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів зазначає, що між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу, які носять майново-грошовий характер, і в яких відповідач виступає кредитором за майновою вимогою з повернення його коштів та сплати процентів, а банк, відповідно, є боржником, тобто, особою, на яку договором і законом покладено обов'язок виплатити вкладникові суму вкладу та проценти на нього або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Отже, за Депозитним договором майновими вимогами був наділений саме відповідач, а не банк, а тому доводи заявника касаційної скарги стосовно того, що уклавши оспорювану додаткову угоду, банк відмовився від власних майнових вимог є помилковими, оскільки таке твердження суперечить фактичним обставинам справи, встановленими судами попередніх інстанцій.

Інші твердження скаржника про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваних рішення та постанови не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законних та обґрунтованих судових актів колегія суддів не вбачає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1119 ГПК України касаційна інстанція за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 1115, 1117, 1119, 11111 ГПК України, Вищий господарський суд України

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "БАНК НАЦІОНАЛЬНИЙ КРЕДИТ" залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.01.2017 та рішення господарського суду міста Києва від 31.10.2016 у справі № 910/15939/16 залишити без змін.

Головуючий суддя А.М. Демидова

Судді С.В. Владимиренко

С.Р. Шевчук