донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

20.03.2017 справа №905/2923/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів: при секретарі судового засідання:Будко Н.В. Агапова О.Л., Склярук О.І. Рудик Т.С.
за участю представників сторін від позивача: від відповідача: не з'явився; не з'явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Маріуполь
на рішення господарського суду Донецької області
від29.11.2016 р.
у справі№ 905/2923/16 (суддя: Бокова Ю.В.)
за позовомМаріупольської міської ради, м. Маріуполь
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, м. Маріуполь
про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан шляхом демонтажу торгівельного об'єкту

В С Т А Н О В И В:

Маріупольська міська рада (далі - позивач) звернулась до господарського суду Донецької області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (далі - ФОП ОСОБА_5, відповідач) про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан шляхом демонтажу торгівельного об'єкту.

Рішенням господарського суду Донецької області від 29.11.2016 р. позовні вимоги задоволено у повному обсязі, зобов'язано ФОП ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку із земель житлової та громадської забудови площею 0,0003 га, яка розташована по АДРЕСА_2, в Лівобережному районі м. Маріуполя, та привести зазначену земельну ділянку у придатний для використання стан шляхом демонтажу торгівельного об'єкту, з відповідача на користь позивача стягнуто 1 378 грн. 00 коп. судового збору, а також з відповідача до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 378 грн. 00 коп.

Рішення суду мотивоване доведеністю та обґрунтованістю позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Донецької області від 29.11.2016 р., відповідач звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на зазначене рішення, в якій просить оскаржуване рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права України, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Скаржник вважає, що протокол про адміністративне правопорушення від 11.05.2016 р. та акти перевірки вимог земельного законодавства від 08.08.2016 р., від 30.08.2016 р. не доводять порушення прав позивача відповідачем на час звернення Маріупольської міської ради з позовом до господарського суду, оскільки ФОП ОСОБА_5 проданий об'єкт рухомого майна - торгівельний павільйон іншій особі.

Відповідач стверджує, що суд першої інстанції помилково не зобов'язав позивача на час відкриття провадження у справі та в процесі розгляду справи надати докази порушеного саме відповідачем права (здійснити повторну перевірку дотримання вимог земельного законодавства), а отже не встановлено власника торгівельного павільйону по АДРЕСА_2, внаслідок чого оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню. Крім того, заявник апеляційної скарги звертає увагу на те, що місцевим господарським судом, на його думку, неправомірно двічі стягується судовий збір за одну немайнову позовну вимогу.

17.03.2017 р. судом апеляційної інстанції отримані додаткові пояснення відповідача, відповідно до яких відповідач пояснив, що не отримував позовної заяви, матеріалів до неї, а 24.11.2016 р. о 17:05 ФОП ОСОБА_5 отримано поштове відправлення від господарського суду Донецької області та вручено апелянту ухвалу господарського суду Донецької області від 15.11.2016 р. по справі № 905/2923/16 про відкладення розгляду справи.

У вказаних додаткових поясненнях також зазначено, що з тексту згаданої ухвали суду не вбачалось адреси, площі, іншої ознаки чи характеристики, яка надала би змогу апелянту ідентифікувати ділянку та надати відповідні документи, оскільки у користуванні ФОП ОСОБА_5 знаходиться декілька об'єктів рухомого та нерухомого майна за різними адресами, зокрема, по АДРЕСА_3. Таким чином, враховуючи відсутність позовної заяви Маріупольської міської ради та матеріалів до неї, вказівки в тексті ухвали суду адреси або іншого ідентифікатора відповідач не міг знати щодо якого об'єкту розглядається судова справа.

Відповідач звертає увагу на те, що оскільки ухвала суду отримана ним 24.11.2016 р., якою судове засідання призначене на 29.11.2016 р., ФОП ОСОБА_5 звернувся до юридичної компанії за наданням правової допомоги, в результаті чого 25.11.2016 р. ним направлено (через електронний суд та "Новою поштою") на адресу місцевого господарського суду клопотання, в якому просив зобов'язати позивача направити позовну заяву та матеріали, надати час для ознайомлення з матеріалами справи, зупинити розгляд справи до отримання витребуваних документів.

Позивач письмовий відзив на апеляційну скаргу не надав, представники сторін у судові засідання не з'явились.

06.03.2017 р. на адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшла заява відповідача про розгляд справи без його участі.

Також, 13.03.2017 р. та 20.03.2017 р. через канцелярію суду апеляційної інстанції надійшли клопотання позивача про розгляд справи за відсутності повноважного представника Маріупольської міської ради у зв'язку із зайнятістю її представника у іншому судовому процесі.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України справи юридичних осіб в господарському суді ведуть їх органи, що діють у межах повноважень, наданих їм законодавством та установчими документами, через свого представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України керівники підприємств та організацій, інші особи, повноваження яких визначені законодавством або установчими документами, подають господарському суду документи, що посвідчують їх посадове становище.

Частиною 3 ст. 28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що представниками юридичних осіб можуть бути також інші особи, повноваження яких підтверджуються довіреністю від імені підприємства, організації. Довіреність видається за підписом керівника або іншої уповноваженої ним особи та посвідчується печаткою підприємства, організації (за наявності).

Ухвалами Донецького апеляційного господарського суду від 24.01.2017 р., від 06.03.2017 р. не визнавалась обов'язковою явка представників сторін та сторони були попереджені, що у разі нез'явлення їх представників у судове засідання, апеляційна скарга буде розглянута за наявними матеріалами у справі.

З огляду на зазначене, вищенаведені клопотання позивача та заява відповідача судовою колегією задоволені.

Згідно з ч. 2 ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.07.2016р. спеціалістом відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин міської ради, начальником соціально-економічного відділу Лівобережної райадміністрації, інспектором по благоустрою складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, зі змісту якого вбачається, що ФОП ОСОБА_5 самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_2 під розміщення торгівельного кіоску площею 0,0003 га, що є порушенням ст.ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України.

Вказівкою (попередженням) №126/2016 від 26.07.2016р. відповідача зобов'язано усунути виявлені порушення в десятиденний строк.

08.08.2016р. спеціалістом відділу контролю за використанням земель управління земельних відносин міської ради та начальником відділу контролю за використанням земель УЗВ складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства, відповідно до якого відповідачем вимоги вказівки від 26.07.2016р. № 126/2016 не виконано, земельна ділянка самовільно зайнята та використовується із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_2 під розміщення торгівельного кіоску площею 0,0003 га, не звільнена та не приведена у придатний до використання стан, що є порушенням ст. 125, ст. 126, ст. 211, ст. 212 Земельного кодексу України.

З акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 30.08.2016р. вбачається, що ФОП ОСОБА_5 самовільно зайнята та використовується земельна ділянка із земель житлової та громадської забудови за адресою: АДРЕСА_2 під розміщення торгівельного кіоску площею 0,0003 га, що є порушенням ст.ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України, вимоги вказівки від 26.07.2016р. № 126/2016 не виконано, земельна ділянка не звільнена та не приведена у придатний до використання стан.

11.05.2016р. Інспекцією Маріупольської міської ради з благоустрою м. Маріуполя складено протокол № 000571 про адміністративне правопорушення у зв'язку з виявленням самовільного встановлення стендів з реалізації окулярів на об'єкті благоустрою загального користування (перехідний тротуар) в районі житлового будинку № АДРЕСА_2.

Постановою № 700 від 08.06.2016р. ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01.08.2016р. по справі № 263/7763/16а, яка ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 07.09.2016р. залишена без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Адміністративної комісії Виконавчого комітету Маріупольської міської ради про скасування постанови адміністративної комісії Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08.06.2016р. № 700 про притягнення до адміністративної відповідальності відмовлено.

Враховуючи факт встановлення самовільного використання відповідачем зазначеної земельної ділянки комунальної власності розпорядник земельної ділянки - Маріупольська міська рада не має можливості розпоряджатися земельною ділянкою, чим порушується гарантоване Конституцією України право органу місцевого самоврядування розпоряджатися своїм майном (землею), що стало підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з ч. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Міська рада має виключну компетенцію в сфері розпорядження землею.

Відповідно до ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст. 12 Земельного кодексу України до виключних повноважень міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, організація землеустрою, здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

За приписами частин 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Приписами ч. 2 ст. 23 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" визначено, що благоустрій території житлової та громадської забудови здійснюється з урахуванням вимог використання цієї території відповідно до затвердженої містобудівної документації, правил благоустрою території населеного пункту, а також установлених будівельних норм, державних стандартів, норм і правил.

За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо із актів цивільного законодавства, а у випадках, встановлених цими актами - безпосередньо з актів органів центральної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Також, згідно з частиною 1 статті 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, прийняті в межах своїх повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Рішенням Маріупольської міської ради № 5/31-5221 від 14.04.2009р. затверджено Порядок здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель в м.Маріуполі.

Пунктом 2.1. вказаного Порядку визначено, що забезпечення здійснення самоврядного контролю за дотриманням вимог законодавства щодо раціонального використання та охорони земель покладено на відділ регулювання земельних відносин Маріупольської міської ради.

Відповідно до п. 2.4. вказаного Порядку самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється, зокрема, шляхом проведення перевірок законності використання земельних ділянок власниками землі та землекористувачами та виконання вимог земельного законодавства.

Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" № 5245-УІ від 06.09.2012 р., у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно з ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно з ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Статтею 212 Земельного кодексу України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, - які відповідно до закону є правомірними.

Пунктом 3.1 Постанови №6 від 17.05.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" встановлено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки. Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідного рішення позивача про передачу відповідачу у власність спірної земельної ділянки або надання її у користування (оренду), а також відомості про вчинені відповідачем правочини щодо спірної земельної ділянки матеріали справи не містять, тобто відповідачем не надано документів, що підтверджують його право на користування спірною земельною ділянкою під розміщення торгівельного кіоску, тому судова колегія дійшла висновку про те, що спірна земельна ділянка використовується відповідачем самовільно, з порушенням земельного законодавства.

Отже, матеріалами справи та позивачем доведено, що земельна ділянка комунальної власності площею 0,0003 га, яка розташована по АДРЕСА_2 в Лівобережному районі м. Маріуполя, самовільно зайнята ФОП ОСОБА_5 шляхом розміщення торгівельного кіоску.

Таким чином, позовні вимоги є доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Щодо доводів апеляційної скарги судова колегія зазначає наступне.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 17.05.2011 р. відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Відповідачем до апеляційної скарги додано засвідчену належним чином копію договору купівлі-продажу рухомого майна № 2 від 01.09.2016 р., відповідно до умов якого відповідач передав рухомий об'єкт - торгівельний павільйон, площею 0,0003 га по АДРЕСА_2 у Лівобережному районі м. Маріуполь, у власність ОСОБА_6.

В обґрунтування неможливості подання вказаного договору суду першої інстанції відповідач посилається на недослідження господарським судом Донецької області отримання ФОП ОСОБА_5 копії позовної заяви, його обізнаність про дату та час судового засідання, оскільки про розгляд даної справи відповідач дізнався лише 22.11.2016 р., в той час як звернутися за правовою допомогою зміг 25.11.2016 р., а ухвала про відкладення розгляду справи отримана ним у грудні 2016 р.

Частиною 1 ст. 56 ГПК України встановлена обов'язковість оформлення відправником опису вкладення та зазначено, що позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Належним доказом направлення копії позовної заяви та доданих до неї документів є розрахунковий документ (касовий чек, розрахункова квитанція) та опис вкладення, який відповідає спеціалізованій формі бланків №107, що застосовується у поштовому зв'язку, затвердженій наказом Державного комітету зв'язку та інформатизації України №139 від 12.07.2002 року "Про затвердження спеціалізованих форм бланків, книг, ярликів, що застосовуються у поштовому зв'язку, та технічних умов щодо їх виготовлення".

Згідно з п. 2 ст. 57 Господарського процесуального кодексу України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення копії позовної заяви і доданих до неї документів відповідачеві.

Матеріали справи свідчать про те, що позивачем 03.10.2016 р. відправлено відповідачу копію позовної заяви з додатками, що підтверджується фіскальним чеком від 03.10.2016 р. та описом вкладення з відбитком поштового штемпелю від 03.10.2016 р. Твердження заявника апеляційної скарги щодо неотримання ним даної копії позовної заяви є безпідставними, оскільки судовою колегією встановлено, що за інформацією про наявність та стан пересилання поштових відправлень, яка розміщена на веб-сайті Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" дане поштове відправлення відповідачем отримано 13.10.2016 р.

Також, в матеріалах справи (а.с. 31) міститься поштове повідомлення, з якого вбачається, що ухвала про порушення провадження у справі від 11.10.2016 р. отримана відповідачем 18.10.2016 р.

Ухвалами господарського суду Донецької області від 26.10.2016 р., від 15.11.2016 р. розгляд справи відкладався у зв'язку з неявкою у судові засідання представника відповідача.

Таким чином, враховуючи визначений ст. 69 ГПК України процесуальний строк вирішення спору по суті, відповідач об'єктивно мав час для формування позиції у даній справі, подання відзиву на позовну заяву на виконання ухвал суду першої інстанції тощо.

З огляду на зазначене, скаржником не доведено причин неможливості подання договору купівлі-продажу рухомого майна № 2 від 01.09.2016 р. під час розгляду справи місцевим господарським судом, тому судом апеляційної інстанції даний договір до уваги не приймається. Крім того, посилання позивача на необхідність зобов'язання господарським судом Донецької області позивача здійснити повторну перевірку дотримання вимог земельного законодавства саме на час звернення з позовом до господарського суду є необґрунтованими, оскільки обов'язок доказування і подання доказів в силу приписів ст. 33 ГПК України покладено на сторін.

Судом апеляційної інстанції, переглядаючи оскаржуване рішення в апеляційному порядку, встановлено, що позивачем при зверненні до господарського суду Донецької області заявлено дві вимоги немайнового характеру: звільнення самовільної зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан шляхом демонтажу торгівельного об'єкту, проте судовий збір сплачено лише у розмірі 1 378 грн. 00 коп., про що свідчить платіжне доручення № 70 від 26.02.2016 р., тобто лише за одну вимогу немайнового характеру.

Як роз'яснено Пленумом Вищого господарського суду України в п.2.10. постанови №7 від 21.02.2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VІ Господарського процесуального кодексу України", у випадках якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше вимог немайнового характеру, пов'язаних між собою підставами виникнення або поданими доказами, судовий збір сплачується окремо з кожної з таких вимог.

Згідно п. 2.23. зазначеної постанови якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може:

- зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк, та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК);

- у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК.

Отже, місцевим господарським судом обґрунтовано з відповідача на користь позивача стягнуто 1 378 грн. 00 та до Державного бюджету України 1 378 грн. 00 коп. судового збору за позовом.

Водночас, при зверненні відповідача з апеляційною скаргою до Донецького апеляційного господарського суду ним сплачено судовий збір у загальному розмірі 1 515 грн. 90 коп., що підтверджується квитанцією № 10871216 від 22.12.2016 р. на суму 1 378 грн. 90 коп., квитанцією № 11127264 від 17.01.2017 р. на суму 1 грн. 00 коп., квитанцією № 0.0.688130621.1 від 17.01.2017 р. на суму 136 грн. 00 коп., тому, з відповідача до Державного бюджету України стягується судовий збір за апеляційною скаргою у сумі 1 515 грн. 70 коп.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду ґрунтується на повному і всебічному дослідженні всіх обставин справи, прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим, а тому, підлягає залишенню без змін.

Судові витрати за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального Кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення господарського суду Донецької області від 29.11.2016 р. у справі № 905/2923/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 29.11.2016 р. у справі № 905/2923/16 залишити без змін.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (87503, АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_1) до Державного бюджету України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 515 грн. 70 коп., отримувач коштів: УДКСУ в м. Харкові, код отримувача 37999649, код банку отримувача (МФО) 851011, р/р 2002.

Доручити господарському суду Донецької області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Будко

Судді: О.Л. Агапов

О.І. Склярук