КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" березня 2017 р. Справа№ 927/1096/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зубець Л.П.

суддів: Алданової С.О.

Мартюк А.І.

секретар: Горбунова М.Є.

за участю представників

позивача: не з'явився;

відповідача: Кузьменко А.В.;

третіх осіб: не з'явилися;

прокуратури: Бондарчук І.П.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "Остерське лісове господарство"

на рішення Господарського суду Чернігівської області

від 23.01.2017р.

у справі №927/1096/16 (суддя Бобров Ю.М.)

за позовом Заступника керівника Чернігівської місцевої прокуратури в

інтересах держави в особі Олишівської селищної ради

Чернігівського району Чернігівської області

до Державного підприємства "Остерське лісове господарство"

третя особа-1 на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет

спору Державна екологічна інспекція у Чернігівській області

третя особа-2 на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департамент екології та природних ресурсів Чернігівської

обласної державної адміністрації

про стягнення 69 384,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Чернігівської місцевої прокуратури (далі - прокуратура) звернувся до Господарського суду Чернігівської області з позовом в інтересах держави в особі Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області (далі - позивач) про стягнення з Державного підприємства "Остерське лісове господарство" (далі - відповідач) 69 384,00 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення (вирубки) дерев дуба.

Відповідач проти позову заперечував, просив суд в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що в даному випадку відсутня вина відповідача, оскільки останній вчинив всі залежні від нього дії з виявлення незаконної рубки лісу, а саме: працівниками підприємства було здійснено вчасний (черговий) огляд лісового масиву, належно задокументовано незаконну рубку та повідомлено правоохоронні органи про даний факт для розкриття цього правопорушення та розшук осіб, які його вчинили. Окрім того, відповідач зазначав наступне:

- правоохоронними органами за фактом незаконної вирубки лісу було відкрито кримінальне провадження №0000480, що, на думку відповідача, спростовує доводи позивача та прокуратури про протиправну поведінку відповідача у вигляді бездіяльності;

- розрахунок розміру шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення дерев дуба, складено державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Чернігівської області. Проте, перевірки дотримання природоохоронного законодавства Державною екологічною інспекцією у Чернігівській області не проводилося, акт перевірки, в якому зазначаються, зокрема відповідні вимірювання діаметру стовбурів дерев, інспекцією не складався. Розрахунок виконано по таксах, які можуть застосовуватися до лісових господарств лише у разі вчинення незаконної рубки саме працівниками цих господарств;

- самовільний поруб дерев був скоєний невстановленими особами в ніч з 23 на 24 березня 2015 року, тобто не під час виконання працівниками відповідача своїх трудових обов'язків, оскільки робота на підприємстві розпочинається з 08.00 години і закінчується о 17.00 годині;

- в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про наявність складу цивільного/господарського правопорушення, а тому покладення на відповідача обов'язку відшкодування зазначеної суми заподіяних збитків, є неправомірним та таким, що суперечить чинному законодавству.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 24.11.2016р. у справі №927/1096/16, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача було залучено Державну екологічну інспекцію у Чернігівській області (далі - третя особа-1).

Третя особа-1 підтримала позов та просила вимоги позивача і прокуратури задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Господарського суду Чернігівської області від 16.01.2017р. у справі №927/1096/16, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України, до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача було залучено Департамент екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації (далі - третя особа-2).

Третя особа-2 залишила вирішення спору на розсуд суду, зазначивши про те, що рішення з господарського спору по справі не може вплинути на права або обов'язки третьої особи-2 і просила розглянути справу без участі її представника.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2017р. у справі №927/1096/16 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з відповідача 69 384,00 грн. шкоди, завданої навколишньому природному середовищу (з них: 20 815,20 грн. - до спеціального фонду Державного бюджету України; 13 876,80 грн. - до спеціального фонду Чернігівського обласного бюджету; 34 692,00 грн. - на користь фонду охорони навколишнього природного середовища Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області). Окрім того, присуджено до стягнення з відповідача на користь прокуратури 1 378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2017р. у справі №927/1096/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального і процесуального права. Зокрема, відповідач наголошував на наступному:

- суд у своєму рішенні зазначив про те, що відповідач є постійним лісокористувачем, але при цьому в матеріалах справи відсутні належні правовстановлюючі документи на підтвердження такого висновку суду, а саме: державні акти про право постійного користування. Фактично висновок суду про те, що відповідач є постійним лісокористувачем ґрунтується на листі Управління Держгеокадастру у Чернігівському районі Чернігівської області №10-28-99.3-916/2-16 від 04.02.2015р.;

- позивачем та прокуратурою не доведено протиправної поведінки (бездіяльності) відповідача в особі його працівників, оскільки такими доказами можуть бути матеріали територіальних органів Державної екологічної інспекції, складених за результатами планових (позапланових) заходів з контролю за дотриманням вимог природоохоронного законодавства. Натомість відповідні докази в матеріалах справи відсутні;

- в даному випадку відсутній причинний зв'язок між протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) і шкодою, що в свою чергу виключає наявність юридичного складу цивільного правопорушення в цілому та унеможливлює притягнення відповідача до деліктної (позадоговірної) відповідальності і покладення на нього обов'язку відшкодувати заявлену прокуратурою та позивачем шкоду;

- суд мав залучити до розгляду справи майстра лісу відповідача ОСОБА_4 як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, оскільки за висновком суду саме внаслідок бездіяльності працівників відповідача було завдано шкоди лісовим ресурсам. Внаслідок ухвалення судом рішення у даній справі у відповідача виникає зворотня вимога до винної особи - в даному випадку ОСОБА_4 щодо повернення сплаченого з його вини відшкодування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017р. (головуючи суддя Зубець Л.П., судді: Алданова С.О., Мартюк А.І.) апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.03.2017р.

13.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокуратура зазначала про безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача, просила суд залишити скаргу без задоволення.

16.03.2017р. через Відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від відповідача надійшли докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги (оригінал платіжного доручення №291 від 03.02.2017р.), витребувані ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.02.2017р., а також письмові пояснення до апеляційної скарги.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з урахуванням додаткових пояснень до неї, просив суд скаргу задовольнити, рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.20176р. у справі №927/1096/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В судовому засіданні 16.03.2017р. представник прокуратури заперечував проти апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу, просив суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін як таке, що було ухвалено з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Представники позивача та третіх осіб у судове засідання 16.03.2017р. не з'явилися, про поважність причин нез'явлення суд не повідомили, будь-яких заяв або клопотань з цього приводу до суду не надходило.

Оскільки явка представників сторін, третіх осіб та прокуратури у судове засідання не була визнана обов'язковою, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази належного повідомлення представників сторін, третіх осіб та прокуратури про місце, дату і час судового розгляду, колегія суддів визнала можливим розглядати справу у відсутності представників позивача та третіх осіб за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 16.03.2017р. було оголошено вступну та резолютивну частини постанови суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши представників прокуратури та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Рішенням Чернігівської обласної ради від 17.06.2014р. «Про розширення мережі природно-заповідного фонду Чернігівської області» (том справи - 1, аркуш справи - 19) було вирішено:

- оголосити природно-заповідними об'єктами місцевого значення території, що мають особливу біологічну, природоохоронну та наукову цінність, згідно з додатком, до якого під №6 включено Лісовий заказник місцевого значення «Олишівська дача». Оголошення вказаних природно-заповідних об'єктів проводиться без вилучення земельних ділянок у їх власників та користувачів;

- Департаменту екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації у тримісячний термін забезпечити: передачу природо-заповідних об'єктів, зазначених у додатку, під охорону установам та організаціям, за якими вони закріплюються; розробку та затвердження Положення про об'єкти природно-заповідного фонду місцевого значення, зазначені у додатку.

24.03.2015р. майстром лісу ОСОБА_4 під час чергового обходу майстерської дільниці на землях природно-заповідного фонду лісового заказника місцевого значення "Олишівська дача" Олишівського лісництва, у кв.8 вид.3, 8, було виявлено незаконну рубку у ніч з 23.03.2015 на 24.03.2015р. 10 дерев дуба сироростучого, про що головним лісничим ОСОБА_5, за участю інженера охорони і захисту лісу ОСОБА_6 складено Акт огляду місця вчинення лісопорушення від 24.03.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 13), в якому здійснено розрахунок шкоди, заподіяної лісовому господарству, яка у підсумку склала 70 499,00 грн.

В той же день було складено Польову перелікову відомість самовільно зрубаних дерев (том справи - 1, аркуш справи - 14).

Відповідач листами від 24.03.2015р. №407 та від 24.03.2015р. №406 (том справи - 1, аркуші справи - 52-53), повідомив начальника Чернігівського РВ УМВС у Чернігівській області і прокурора Чернігівського району Чернігівської області про вчинення лісопорушення та просив провести розслідування.

За заявою відповідача до ЄРДР було внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ст. 246 Кримінального кодексу України, за №0000480 і по названому кримінальному провадженню наразі тривають слідчі дії (том справи - 1, аркуші справи - 34-35).

Прокуратура та позивач просили суд стягнути з відповідача 69 384,00 грн. шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення дерев дуба, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що саме внаслідок неналежного виконання працівниками відповідача обов'язків по захисту, охороні лісових насаджень від незаконних рубок, навколишньому природному середовищу було заподіяно шкоду. Позивач та прокуратура вважають, що відповідач, як постійний лісокористувач, не забезпечив охорону і збереження лісового фонду на підвідомчій йому території, допустив самовільну рубку лісу, чим спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави, а тому саме відповідач має нести матеріальну відповідальність за завдану шкоду.

Місцевий господарський суд позов задовольнив повністю, визнавши позовні вимоги нормативно обґрунтованими та документально підтвердженими.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають фактичним обставинам справи, з наступних підстав.

В ст. 3 Лісового кодексу України передбачено, що лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Лісові відносини, що виникають при використанні землі, надр, вод, а також відносини щодо охорони, використання й відтворення рослинного та тваринного світу, не врегульовані цим Кодексом, регулюються відповідними законодавчими актами.

Відповідно до норм ст. 100 Лісового кодексу України порядок охорони, захисту, використання та відтворення лісів на землях природно-заповідного фонду визначається відповідно до Закону України "Про природно-заповідний фонд України", цього Кодексу та інших актів законодавства.

Згідно з визначенням, викладеним у ст. ст. 43-45 Земельного кодексу України, землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об'єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам'ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об'єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам'ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об'єктів визначає Закон України "Про природно-заповідний фонд України".

Природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об'єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. У зв'язку з цим законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об'єктів, що перебувають під особливою охороною.

Відповідно до ст. 5 названого Закону завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об'єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються: органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на місцях, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення.

В ст. 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" передбачено, що рішення про організацію чи оголошення територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення та встановлення охоронних зон територій та об'єктів природно-заповідного фонду приймається Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами. Території та об'єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам органами центрального органу виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов'язання.

Згідно зі ст. 26 названого Закону на території заказника обмежується або забороняється мисливство та діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об'єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов'язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Згідно зі ст. ст. 68, 69 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов'язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Як уже зазначалося вище, лісовий заказник місцевого значення "Олишівська дача" Олишівського лісництва площею 535,0 га, кв.2, 3, 6, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 Олишівського лісництва Державного підприємства "Остерське лісове господарство", на землях якого відбулася незаконна вирубка лісу (дерев дубу) оголошений природо-заповідним об'єктом місцевого значення згідно з рішенням Чернігівської обласної ради від 17.09.2014р. «Про розширення мережі природно-заповідного фонду Чернігівської області (том справи - 1, аркуш справи - 19).

Наказом в.о. директора Департаменту екології та природних ресурсів Чернігівської облдержадміністрації №12 від 06.03.2015р. (том справи - 1, аркуші справи - 20-21) було затверджено Положення про лісовий заказник місцевого значення "Олишівська дача", яке погоджено з Начальником Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства та директором Державного підприємства "Остерське лісове господарство (відповідача у справі).

Департаментом екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації видано відповідачу Охоронне зобов'язання №21/51-578 від 06.03.2015р. (том справи - 1, аркуш справи - 22), яким відповідачу передано під охорону та дотримання встановленого режиму території (частина територій, об'єкт) лісовий заказник місцевого значення "Олишівська дача" загальною площею 535,0 га, розташований у кв.2, 3, 6, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 Олишівського лісництва, у межах Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.

Предметом розгляду у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконної вирубки лісонасаджень.

Згідно з п.8 ч.2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

В ст. 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушеннями природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно встановити в діях відповідача наявність складу цивільного правопорушення, а саме: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою; вину заподіювача шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Колегія суддів погоджується з місцевим господарським судом в тому, що у вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, заподіяної порушенням вимог природоохоронного законодавства, слід виходити з того, що обов'язки із забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які й повинні нести відповідальність за невиконання та неналежне виконання згаданих обов'язків, зокрема за незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок та пошкодження дерев невстановленими особами.

Обов'язки із: забезпечення охорони, захисту, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень; дотримання правил і норм використання лісових ресурсів; ведення лісового господарства на основі матеріалів лісовпорядкування, здійснення використання лісових ресурсів способами, які забезпечують збереження оздоровчих і захисних властивостей лісів, а також створюють сприятливі умови для їх охорони, захисту та відтворення, відповідно до ст. 19 Лісового кодексу України, покладено на постійних лісокористувачів. Отже, цивільно-правову відповідальність за порушення природоохоронного законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів, а також і постійні лісокористувачі, вина яких полягає у допущенні їх працівниками та не перешкоджанні незаконному вирубуванню лісових насаджень, внаслідок неналежного виконання ними своїх службових обов'язків. Тобто проявом їх протиправної бездіяльності є незабезпечення працівниками постійних лісокористувачів охорони і захисту лісів, внаслідок чого відбувається вирубування дерев невстановленими особами.

В процесі судового розгляду встановлено, що незаконна вирубка дерев, яка мала місце 23.03.2015р., була виявлена саме у кв. 8 Олишівського лісництва, на території лісового заказника місцевого значення "Олишівська дача", який передано під охорону відповідачу.

З наявного в матеріалах справи витягу зі Статуту відповідача (том справи - 1, аркуші справи - 112-123) вбачається, що:

- відповідач створений, зокрема, з метою охорони лісів (п.2.1 Статуту);

- одним з основних напрямків діяльності відповідача є охорона лісів від незаконних порубів, притягнення до адміністративної відповідальності лісопорушників та стягнення з них збитків відповідно до чинного законодавства (п.п.2.2.6 Статуту);

- відповідач несе відповідальність за своїми зобов'язаннями усім належним йому майном, згідно з чинним законодавством (п.3.5 Статуту);

- відповідач здійснює володіння, користування землею та іншими природними ресурсами відповідно до мети своєї діяльності і чинного законодавства України (п.4.6 Статуту);

- відповідач, серед іншого, зобов'язаний дотримуватись норм та вимог щодо охорони навколишнього природного середовища (п.п.5.2.4 п.5.2 Статуту).

Вказуючи про відсутність факту бездіяльності у завданні шкоди навколишньому природному середовищу, відповідач зазначав про те, що саме його співробітниками було складено Акт огляду місця вчинення правопорушення та повідомлено правоохоронні органи про порушення лісового законодавства. Однак, як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд фіксація факту порушення лісового законодавства невстановленими особами та складення відповідного Акту огляду не протирічить Статуту відповідача (п.п.2.2.6) та посадовій інструкції майстра лісу (п.3.11) та є обов'язком посадових осіб відповідача, що передбачено п.2.5 Інструкції з оформлення органами Державного комітету лісового господарства України матеріалів про адміністративне правопорушення.

Відповідно до ст. ст. 63, 64 Лісового кодексу України ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів. Підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов'язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.

Колегією суддів враховано посилання відповідача на те, що на час скоєння порушення лісового законодавства він ще не був постійним користувачем земельних ділянок, на яких відбулася вирубка лісонасаджень. Однак дана обставина не спростовує того факту, що на підставі Охоронного зобов'язання №21/51-578 від 06.03.2015р., виданого Департаментом екології та природних ресурсів Чернігівської обласної державної адміністрації, відповідачу передано під охорону та дотримання встановленого режиму території (частина територій, об'єкт) лісовий заказник місцевого значення "Олишівська дача" загальною площею 535,0 га, розташований у кв.2, 3, 6, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15 Олишівського лісництва, у межах Олишівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області. Тобто, навіть не будучи постійним користувачем земельних ділянок лісового заказнику місцевого значення "Олишівська дача", відповідач був зобов'язаний здійснювати їх охорону відповідно до вищевказаного Охоронного зобов'язання.

Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що в його діях (в даному випадку у бездіяльності його працівників), відсутня вина у заподіянні шкоди навколишньому природному середовищу. Зокрема, відповідач не надав суду доказів створення сприятливих умов щодо охорони лісу та недопущення самовільної (незаконної) рубки невідомими особами на виділених відповідачу під охорону згідно з Охоронним зобов'язанням від 06.03.2015р. №21/51-578 землях природно-заповідного фонду лісового заказника місцевого значення "Олишівська дача" Олишівського лісництва, у кв.8 вид.3, 8, 10 дерев дуба сироростучого. З урахуванням наданих пояснень та доказів суд дійшов висновку про те, що відповідачем було порушено вимоги Лісового кодексу України, Законів України "Про охорону навколишнього природного середовища" та "Про природно-заповідний фонд України", Положення про лісовий заказник місцевого значення "Олишівська дача".

В ст. 65 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" визначено, що розміри шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про природно-заповідний фонд, визначаються на основі кадастрової еколого-економічної оцінки включених до його складу територій та об'єктів, що проводиться відповідно до цього Закону, та спеціальних такс, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Як вірно зазначив у своєму рішенні місцевий господарський суд, на час вчинення лісопорушення і на даний час чинною є прийнята відповідно до ст. 65 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" постанова Кабінету Міністрів України від 24.07.2013р. №541 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд".

Розрахунок розміру шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу внаслідок незаконного знесення дерев дуба в кв.8 вид.3, 8 Олишівського лісництва ДП "Остерське лісове господарство" біля с. Драчівщина Чернігівського району Чернігівської області в межах об'єкту природно-заповідного фонду - лісового заказника місцевого значення "Олишівська дача", скоєного в ніч з 23 на 24 березня 2015 року, виконаний держінспектором з ОНПС Чернігівської області (спеціалістом), саме за таксами для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013р. №541, додаток №1.

Водночас, при стягненні шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, слід врахувати приписи ст. 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" та вимоги п.7 ч.3 ст. 29, п.4 ч.1 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, які визначають, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів є 30% грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, а до надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70% грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до сільських, селищних, міських бюджетів - 50%, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20%, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70%.

Доданий до позову розрахунок шкоди відповідає встановленим законодавством вимогам та є арифметично правильним.

Зважаючи на надані пояснення сторін та докази, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку наявний повний склад цивільного правопорушення, з яким законодавство пов'язує настання відповідальності у вигляді відшкодування шкоди, у зв'язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

В ст. 4-2 Господарського процесуального кодексу України визначено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Дана норма кореспондується зі ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

З вищенаведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов'язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Згідно зі ст. ст. 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак відповідачем не надано ані місцевому господарському суду, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

За результатами перегляду справи апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а також з повним і всебічним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, тоді як доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи, у зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за її подання покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 4-2, 4-3, 32-34, 43, 49, 75, 77, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Остерське лісове господарство" на рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2017р. у справі №927/1096/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 23.01.2017р. у справі №927/1096/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/1096/16 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому законом порядку та строки.

Головуючий суддя Л.П. Зубець

Судді С.О. Алданова

А.І. Мартюк