РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017Справа №910/1643/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз"

про визнання договору недійсним

Суддя Усатенко І.В.

Представники:

від позивача: Грищенко О.М. (за дов.)

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 23.03.2017, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" про визнання договору безвідсоткової фінансової допомоги №1/12 від 20.12.2007 з додатковою угодою до нього недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що від позивача спірні договори підписані не встановленою особою, а не директором.

Ухвалою суду від 06.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1643/17, розгляд останньої призначено на 02.03.2017.

Позивач в судове засідання 02.03.2017 не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, однак подав заяву з додатками на виконання вимог ухвали суду та клопотання про відкладення розгляду справи.

Відповідач в судове засідання не з'явився, явку уповноваженого представника не забезпечив, вимог ухвали суду від 06.02.2017 про порушення провадження у справі не виконав, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою суду від 02.03.2017 розгляд справи відкладено на 23.03.2017.

Через загальний відділ діловодства суду 23.03.2017 від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та про витребування доказів.

В судове засідання 23.03.2017 представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Суд розгляну клопотання позивача про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, обґрунтоване тим, що від імені відповідача спірний договір був підписаний не директором, а не встановленою особою, оскільки в тексті договору прізвище директора ТОВ "Стиль-Блюз" значиться як "ОСОБА_2", а в матеріалах реєстраційної справи ТОВ "Стиль-Блюз" вказано прізвище "ОСОБА_2". Клопотання є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення, як зазначено у п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 4 від 23.03.2012 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи".

Відповідно до норм статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами в господарському судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

У цій дефініції слід вирізнити два аспекти. По-перше, доказами є будь-які відомості про певні факти. По-друге, це - відомості про певні обставини, які поділяються на дві групи: 1) обставини, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення; 2) інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 1990 р. N 9 "Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції" зазначається, що при судовому розгляді предметом доказування є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи (причини пропуску строку позовної давності та ін.) і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача.

Отже, заявляючи клопотання про проведення експертизи з питань встановлення належності підпису на договорі директору ТОВ "Стиль-Блюз", позивач не навів жодної з обставин, з якою пов'язувалось би заперечливість належності підпису саме директору ТОВ "Стиль-Блюз".

Тому, клопотання позивача судом визнане необґрунтованим та таки, що не підлягає задоволенню.

Оскільки, суд відмовляє у клопотанні про проведення судової експертизи, то відсутні підстави для витребування документів, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи.

В судовому засіданні позивачем заявлене усне клопотання про відкладення розгляду справи, однак відсутні обґрунтовані підстави для відкладення розгляду справи. В зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача.

Представник відповідача в судові засідання не з'являвся, копії ухвал суду ним отримувались, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Відповідач не скористався своїм правом, забезпеченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, відзив суду не надав.

Відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" було укладено договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12.

Відповідно до пункту 1.1 оспорюваного Договору ТОВ "Стиль-Блюз" зобов'язувалося в порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним в Україні законодавством, надати ТОВ "Кімет-Плюс" безвідсоткову фінансову допомогу на умовах повернення в сумі 4823860,00 грн. у наступному порядку (графіку):

до 25.01,2008р. - 803976,67 гри.;

до 25.02.2008р. - 803976,67 гри.;

до 25.03.2008р. - 803976,67 гри.;

до 25.04.2008р. - 803976,67 гри.;

до 25.05.2008р. - 803976,67 гри.;

до 25.06.2008р. - 803976,67 гри.

Згідно з пунктом 1.2 Договору безвідсоткової фінансової допомоги ТОВ "Кімет-Плюс" зобов'язується повернути фінансову допомогу у встановлені цим договором строки.

Пунктом 2.1 вказаного Договору передбачено, що ТОВ "Стиль-Блюз" надає ТОВ "Кімет-плюс" безвідсоткову фінансову допомогу на строк з 25 січня 2008 року до 25 грудня 2010 року. А відповідно до пункту 2.3 цього Договору ТОВ "Кімет-плюс" зобов'язане повернути безвідсоткову фінансову допомогу до 25.12.2010 шляхом перерахування в безготівковій формі відповідних грошових коштів на розрахунковий рахунок ТОВ "Стиль-Блюз" або провести розрахунки іншим, не забороненим чинним законодавством шляхом.

У пункті 5.1 Договору безвідсоткової фінансової допомоги передбачено, до цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін.

24.12.2007 Додатковою угодою до Договору безвідсоткової фінансової допомоги були внесені зміни, відповідно до яких ТОВ "Стиль-Блюз" гарантувало надання ним безвідсоткової фінансової допомоги на умовах оспорюваного Договору, а у випадку порушення цього обов'язку ТОВ "Стиль-Блюз" зобов'язувалось сплатити штраф, який дорівнює всім штрафним санкціям, що будуть застосовані (нараховані) до ТОВ "Кімет-плюс" відповідно до договору пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва зв'язку з будівництвом житлового комплексу з вбудованими приміщеннями соціального призначення, прибудованими приміщеннями кіноконцертного залу та підземним паркінгом па земельній ділянці, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Картвелішвілі, 6. (п. 1, 2 додаткової угоди).

У пункті 3 цієї Додаткової угоди зазначено, що Договір № 1166 пайової участі є додатком до Договору безвідсоткової фінансової допомоги.

Від імені ТОВ "Стиль-Блюз" договір безвідсоткової фінансової допомоги № 1/12 від 20.12.2007 та додаткову угоду до цього договору від 24.12.2007 підписав директор - ОСОБА_2, що діяв на підставі статуту.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/6506/14 від 23.04.2015, яке набрало законної сили, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" про визнання договору безпідставної фінансової допомоги і додаткової угоди до нього недійсними встановлено, що відповідачем на виконання умов договору № 1/12 перераховано позивачу грошові кошти у сумі 5510590,25 грн., що підтверджується банківськими виписками за період з 25.03.2008 по 24.07.2008.

Рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/27241/15 від 25.11.2015, яке набрало законної сили, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" про визнання договору безпідставної фінансової допомоги і додаткової угоди до нього недійсними встановлено, що матеріали справи місять докази виконання договору № 1/12, що підтверджується виписками банку з особового рахунку позивача за січень-липень 2008, в яких у графі "призначення платежу" зазначено "безвідсоткова фінансова допомога № 1/12 від 20.12.2007.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже обставини щодо виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором № 1/12 від 20.12.2007 не доводяться при розгляді даної справи, оскільки, вони вже встановлені рішеннями судів у справах № 910/27241/15, № 910/6506/14.

Тобто позивач отримав за договором № 1/12 від 20.12.2007 безвідсоткову фінансову допомогу, яку зобов'язаний повернути у встановлені договором строки та порядку.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З наведених норм права вбачається, що особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 ЦК України.

Згідно з нормами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку на вимогу однієї зі сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про недійсність правочину, його підписанням з боку відповідача невстановленою особою, а не його директором.

Доводи позивача про укладення оспорюваного правочину з не повноважною особою його контрагента дає підстави для висновку, що заінтересованими особами, які мають право порушувати питання про визнання такого правочину недійсним з підстав, викладених у позовній заяві може сам відповідач як товариство, якщо договір підписано не його керівником, а невстановленою особою, що могло б порушити інтереси товариства, а не позивач який є боржником за оспорюваним договором.

Обставин, які б вказували, що оспоюваним договором порушено права позивача при викладених у позові підставах для визнання правочину недійсним суд не вбачає, а тому визнає відсутність підстав для задоволення позову.

Крім того, відповідно до ст. 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов'язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до ст. 99 ЦК України Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію і склад. Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб. Виконавчий орган, що складається з кількох осіб, приймає рішення у порядку, встановленому абзацом першим частини другої статті 98 цього Кодексу. Повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень. Назвою виконавчого органу товариства відповідно до установчих документів або закону може бути "правління", "дирекція" тощо.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до п. 3.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України " Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 (зі змінами та доповненнями) наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Факт схвалення правочину відповідачем встановлений рішенням Господарського суду м. Києва, яке набрало законної сили, від 06.07.2016 № 910/3920/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кімет-Плюс" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Стиль-Блюз" про визнання договору безпідставної фінансової допомоги і додаткової угоди до нього недійсними. В рішенні зазначено, що спірний правочин відповідно до статті 241 ЦК України був схвалений шляхом прийняття його до виконання, яке полягало в наданні відповідачем позивачу безвідсоткової фінансової допомоги. Цей факт було встановлено судами при розгляді справи № 910/27241/15 між тими ж сторонами, а тому відповідно до статті 35 ГПК України не підлягає повторному доведенню.

Суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що з копій реєстраційної справи відповідача вбачається, що директором ТОВ "Стиль-Блюз" є особа на прізвище ОСОБА_2, а спірний договір № 1/12 підписана особою на прізвище ОСОБА_2, що не являється директором відповідача, оскільки, вважає дану обставину опискою у прізвищі директора товариства. Доказів того, що первинні документи підписані не директором товариства, а іншою особою суду не надано.

Судом встановлено відсутність підстав для визнання договору № 1/12 від 20.12.2007 недійсним.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 82 - 85 ГПК України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.03.2017.

Суддя Усатенко І.В.