РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2017 Справа №910/2826/17
За позовом Приватного підприємства «Автомагістраль»

До Комунального підприємства «Шляхово - експлуатаційне управління

по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них

Солом»янського району» міста Києва

про стягнення 525 463,41 грн.

Суддя Трофименко Т.Ю.

У засіданні брали участь:

від позивача: Корзаченко В.М. - по дов. №б/н від 04.01.2017р.

від відповідача: не з»явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

На розгляд Господарського суду міста Києва передана позовна заява Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення з Комунального підприємства «Шляхово - експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них

Солом»янського району» міста Києва 525 463, 41 грн., із яких: 468 864, 08 грн. смон6овйни борг, 36 097, 14 грн. - пеня, 3 867, 55 грн. - 3% річних, 16 634, 64 грн. - інфляційні.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладених між сторонами Договорів №14-06/1 від 19.09.29016р. та №14-06/3 від 19.09.2016р. про закупівлю асфальтуне у повному обсязі здійснив повну оплату за поставлений асфальт, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 468 864,08 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.02.2017 порушено провадження у справі № 910/2826/17; розгляд справи призначено на 22.03.2017.

Представник позивача позовні вимоги в судовому засіданні підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача письмового відзиву на позов не надав. Заяв, клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Представник відповідача у судове засідання 22.03.2017 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 833.

Суд зазначає, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 22.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

19.09.2016 між Приватним підприємством «Автомагістраль» (надалі позивач) та Комунального підприємства «Шляхово - експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом»янського району» міста Києва (надалі відповідач) укладено договір №14-06/1 на закупівлю асфальту.

Предметом даного договору є поставка товару: ДК 016:2010-23.99.1- вироби мінеральні неметалеві, інші. н.в.і.у: 23.99.13-10.00 - суміші бітумінозні на основі природного та штучного наповнювача й бітуму чи природного асфальту як зв»язувальної речовини (ДК 921:2015- 44113620-7 - Асфальт (Асфальтованні суміші):Лот -1 - Асфальтовані на суміш Б-10) (п.1.1 договору).

Ціна договору становить 602295,60 грн. (п.3.1 договору).

Договір діє з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016р., але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов»язань за цим договором (п.10.1 договору).

Позивач, на виконання умов договору №14-06/1 від 19.09.2016р. поставив відповідачу товар за видатковою накладною №405 від 30.09.2016р., належним чином засвідчена копія долучена до матеріалів справи, на загальну суму 437 753,57 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки за відвантажений товар здійснюється відповідачем в національній валюті України шляхом перерахування на поточний рахунок по факту відвантаження товару з відстрочкою платежу до 30 (тридцяти) календарних днів.

Відповідач обумовлені договором строки не перерахував позивачу вартість отриманого товару. У зв»язку з чим виник борг в сумі 437 753, 57 грн. по договору№14-06/1 від 19.09.2016р.

19.09.2016 між Приватним підприємством «Автомагістраль» (надалі позивач) та Комунального підприємства «Шляхово - експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом»янського району» міста Києва (надалі відповідач) укладено договір №14-06/3 на закупівлю асфальту.

Предметом даного договору є поставка товару: ДК 016:2010-23.99.1- вироби мінеральні неметалеві, інші. н.в.і.у: 23.99.13-10.00 - суміші бітумінозні на основі природного та штучного наповнювача й бітуму чи природного асфальту як зв»язувальної речовини (ДК 021:2015- 44113620-7 - Асфальт (Асфальтованні суміші): Лот -3 - Асфальтовані на суміш В-10) (п.1.1 договору).

Ціна договору становить 656 340 грн. (п.3.1 договору).

Договір діє з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2016р., але в будь - якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов»язань за цим договором (п.10.1 договору).

Позивач, на виконання умов договору №14-06/3 від 19.09.2016р. поставив відповідачу товар за видатковою накладною №550 від 24.12.2016р. на суму 9 057,49 грн. та видатковою накладною №549 від 23.12.2016р. на суму 22 053, 02 грн., належним чином засвідчені копії долучені до матеріалів справи. Загальна сума товару поставлено по даним накладним становить 31 110, 51 грн.

Відповідно до п. 4.1 договору розрахунки за відвантажений товар здійснюється відповідачем в національній валюті України шляхом перерахування на поточний рахунок по факту відвантаження товару з відстрочкою платежу до 30 (тридцяти) календарних днів.

Відповідач обумовлені договором строки не перерахував позивачу вартість отриманого товару. У зв»язку з чим виник борг в сумі 31 110,51грн. по договору№14-06/3 від 19.09.2016р.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Як підтверджено матеріалами справи, позивачем на виконання умов договору №109ю про закупівлю виробів пластмасових інших (код за ДК:22.29.2) від 08.04.2014, згідно із видатковими накладними поставлено продукцію на загальну суму 531 623 241 грн. 00 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що частина видаткових накладних по договорам №14/06-1 від 19.09.2016р. та №14-06/3 від 19.09.2016р. відповідачем в повному обсязі не оплачені, заборгованість відповідача перед позивачем за такими накладними у сумі 468 864, 08 грн. належним чином доведена, документально підтверджена та відповідачем не спростована.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З урахуванням викладеного позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 468 864, 08 грн. документально підтверджені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки відповідач припустився прострочення платежу, а тому позивач, керуючись п. 7.7 Договорів просить суд стягнути з відповідача пеню, яка за розрахунками позивача становить 36 099,14 грн.

Судом встановлено, що відповідач у встановлений строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням зобов'язання (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.7.7 договору за несвоєчасну оплату за поставлений товар, з вини замовника,останній сплачує учаснику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожний день прострочення.

Пунктом 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року передбачено, що з огляду на вимоги статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок позивача щодо нарахування пені, судом встановлено, що період нарахування правильний, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені в сумі 36 097,14 грн. обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить суд стягнути з відповідача 3 867,558 грн. 3% річних та 16 634,64 грн. - інфляційних втрат.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 3 867,55 грн. та 16 634,64 грн. інфляційних нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню.

Відповідач доказів належного виконання грошових зобов'язань за договором не надав, об'єктивних підстав неможливості належного виконання договору не навів, контррозрахунок заявленої до стягнення суми суду не представив.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що відповідачем порушено умови договору, а також положення ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України.

Тож, приймаючи до уваги, що за приписами ст.ст. 4-3, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, суть якого полягає у обґрунтуванні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, своїх вимог і заперечень поданими суду доказами, які господарський суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, враховуючи наявність у матеріалах справи доказів неналежного виконання відповідачем умов договору в частині оплати, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення 468 864,08 грн. основної заборгованості; 36 097,14 грн. пені; 3 867,55 грн. 3% річних і 16 634,64 грн. інфляційних втрат.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Комунального підприємства «Шляхово - експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Солом»янського району» міста Києва (03151, м. Київ, вул. Народного ополчення,16, ) на користь Приватного підприємства «Автомагістраль» (07351, м. Київська обл., Вишгородський район, с. Синяк, вул.. Київська, 68, ) 468 864 грн. 08 коп. основного боргу, 36 097 грн. 14 коп. пені, 3 867 грн. 55 коп. - три проценти річних, 16 634 грн. 64 коп. - інфляційних та 7 881 грн. 95 коп. судових витрат.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено 27.03.2017.

Суддя Трофименко Т.Ю.