КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. Справа№ 910/17493/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Кропивної Л.В.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Шаповалов Р.Ю. (за довіреністю від 21.01.2017 р.), Азаров А.С. (директор);

від відповідача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( за довіреністю № 452 від 17.08.2016 р.);

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Європейське бюро розвитку бізнесу"

на рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2016р.

у справі № 910/17493/16 (Суддя: Марченко О.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Європейське бюро розвитку бізнесу "

до товариства з обмеженою відповідальністю ОСОБА_4

про стягнення 327 623,19 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення 56 144 грн. заборгованості за проходження навчання згідно із договором комерційної концесії від 24.04.2015 №101815/02 (договір), 437,19 грн. - 3% річних, 5 026 грн. штрафу, 260 800 грн. заборгованості із сплати частини паушального платежу за договором 5 216 грн. штрафу, а всього 327 623,19 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2016 року у справі №910/17493/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем не підтверджено порушення відповідачем умов договору та наявність невиконаного грошового зобов'язання, тому вимоги щодо стягнення заборгованості, 3 % річних та штрафів є безпідставними та недоведеними. Відповідачем в свою чергу доведена повна сплата паушального внеску; проходження вчителями лише першого курсу та відсутні підстави для оплати рахунку від 30.05.2016 № 20160530/01 на суму 56 144,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач - товариство з обмеженою відповідальністю "Європейське бюро розвитку бізнесу" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення повністю та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що відповідач умови договору належним чином не виконав і у встановлений строк не сплатив першу частину паушального внеску у сумі 10 000 доларів США.

Зазначив також, що відповідач не надала доказів сплати першої частини паушального внеску.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.01.2017 року було прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Європейське бюро розвитку бізнесу" та призначено справу до розгляду.

08.02.2017 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

21.02.2017 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли письмові пояснення.

У судовому засіданні було оголошено перерву.

13.03.2017 та 15.03.2017 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення.

У судовому засіданні 21.03.2017 року представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 24.04.2015 р. товариством (правоволоділець) та підприємцем (користувач) було укладено договір № 010815/02. ( Том 1, а.с.8)

За умовами договору правоволоділець надає користувачу, а користувач набуває право користування у підприємницькій діяльності комплексу виключних прав (далі - КВП) на унікальну освітню технологію для розвитку індивідуальності дитини, підлітка, студента та право використання у своїй діяльності знака для товарів і послуг "Бизнес-школа "MINIBOSS" (пункт 1.1 Договору);

Пунктом 3.1. договору передбачено, що за використання КВП правоволодільця за Договором встановлюються такі види оплат:

одноразовий платіж (паушальний внесок) у розмірі 20 000 доларів США, які оплачуються в національній валюті України (гривні) за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на день платежу;

періодичні щомісячні платежі (роялті) у розмірі 1 000 доларів США, які оплачуються в національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу;

Відповідно до п. 3.2. договору користувач сплатив частину паушального внеску, вказаного у пункті 3.1 Договору за попереднім договором комерційної концесії від 24.04.2015, укладеним тими ж сторонами, у сумі 10 000 доларів США, яка була оплачена у національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу.

Згідно з п. 3.3. договору користувач зобов'язується виплатити частину паушального внеску, що залишилася та яка вказана у пункті 3.1 Договору, у сумі 10 000 доларів США у національній валюті України (гривні) за курсом НБУ на день платежу в строк до 01.09.2016 р.

Відповідно до п. 3.4. договору оплата періодичних щомісячних платежів здійснюється за поточний місяць не пізніше 15 (п'ятнадцятого) числа поточного місяця, починаючи з вересня 2015 року.

Розділом 4 визначено права та обов'язки сторін, за яким:

- користувач зобов'язаний своєчасно і в повному розмірі здійснювати платежі, передбачені розділом 3 договору (підпункт 4.1.2 пункту 4.1 договору);

- правоволоділець зобов'язаний в узгоджені з користувачем строки навчити офіційно оформлених працівників і представників користувача методиці організації і проведення освітнього процесу і технологіям організації бізнес-процесів. Навчання користувача та адміністратора проводиться на матеріально-технічній базі правоволодільця і входить у вартість паушального внеску. Навчання вчителів 1 курсу проводиться на матеріально-технічній базі правоволодільця і входить у вартість паушального внеску. Переїзд, проживання та харчування своїх представників користувач забезпечує самостійно (підпункт 4.2.2 пункту 4.2 договору);

Розділом 11 визначений строк дії договору, за яким договір вступає в силу і діє:

в частині оплати - з дати його підписання обома сторонами і діє до виконання сторонами своїх фінансових зобов'язань;

в частині надання прав на використання КВП - протягом 10 років з моменту державної реєстрації договору (пункт 11.1 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2015 року працівники Підприємця (ОСОБА_6 та ОСОБА_7) пройшли навчання та отримали відповідні сертифікати на право викладання другого курсу (а.с.18,19).

30.05.2016 відповідачу був виставлений рахунок № 20160530/01 на суму 56 144,00 грн., який останнім сплачено не було.

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що відповідачем не виконано Договір в частині повної оплати паушального внеску та заборгованості за навчання двох вчителів другому курсу.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачем не підтверджено порушення відповідачем умов договору та наявність невиконаного грошового зобов'язання, тому вимоги щодо стягнення заборгованості, 3 % річних та штрафів є безпідставними та недоведеними. Відповідачем в свою чергу доведена повна сплата паушального внеску; проходження вчителями лише першого курсу та відсутні підстави для оплати рахунку від 30.05.2016 р. № 20160530/01 на суму 56 144,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України унормовано, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Згідно з умовами 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути двосторонніми.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1115 ЦК України за договором комерційної концесії одна сторона (правоволоділець) зобов'язується надати другій стороні (користувачеві) за плату право користування відповідно до її вимог комплексом належних цій стороні прав з метою виготовлення та (або) продажу певного виду товару та (або) надання послуг.

Предметом договору комерційної концесії є право на використання об'єктів права інтелектуальної власності (торговельних марок, промислових зразків, винаходів, творів, комерційних таємниць тощо), комерційного досвіду та ділової репутації. (ст. 1116 ЦК Украини).

Договором комерційної концесії може бути передбачено використання предмета договору із зазначенням або без зазначення території використання щодо певної сфери цивільного обороту.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Звертаючись з позовними вимогами про стягнення частини заборгованості зі сплати паушального платежу за договором комерційної концесії № 010815 від 24 квітня 2015 року в розмірі 260 800 грн., позивач посилався на те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_4 , в порушення п. 3.3 вищевказаного договору не сплатила частину паушального внеску в розмірі 10 000 доларів США.

Проте, колегія суддів не погоджується з вищевказаним твердженням, оскільки як вбачається з матеріалів справи, та було вірно встановлено судом першої інстанції, з пункту 3.2 договору вбачається, що на день укладення правочину, а саме 24.04.2015 р. відповідачем було сплачено частину паушального внеску у сумі 10 000 доларів США.

Пункт 3.2 вищевказаного договору був погоджений сторонами при його укладені, та з позовом про визнання недійсним цього пункту договору сторони не звертались. Також колегія суддів звертає увагу на те, що при визначенні умов договору та їх погодженні сторони були вільними та визначали їх на власний розсуд.

Посилання скаржника на те, що договір було датовано 24.04.2015 р., але підписано пізніше (01.08.2015 р.), оскільки підприємець відкрив рахунок в банку лише 09.06.2015 р. та у зв'язку із завершенням дій відповідача з державної реєстрації, то сам договір не міг бути підписаним 24.04.2015 р. колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на наступне.

Як видно зі змісту договору у примірнику позивача у розділі 14 договору рукописно вказані реквізити користувача, в тому числі, реквізити банківського рахунку, який було відкрито лише 09.06.2015 р.; у примірнику відповідача у розділі 14 договору рукописно вказані такі реквізити користувача: прізвище, ім'я по батькові; юридична адреса; телефон та e-mail.

При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внесення таких реквізитів як банківський рахунок у примірник позивача могло відбутися після укладення правочину та після відкриття вказаного рахунку відповідачем, оскільки не заборонено діючим законодавством.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що ФОП ОСОБА_4 не сплатила частину паушального внеску, так як не надала до суду доказів перерахування грошових коштів на його рахунок, оскільки відповідно пунктом 3.2 договору, підписаного сторонами в двухстороньому порядку та відповідно умови його були погодженні уповноваженими представниками обох сторін, підтверджено, що користувач ФОП ОСОБА_4 сплатила частину паушального внеску, указаного в п.3.1 дійсного договору по попередньому договору комерційної концесії від 24 квітня 2015 року, укладеному між сторонами, в розмірі 10 000 доларів США, що сплачена в національній валюті України по курсу Національного банку України на день платежу.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи належним чином підтверджено, що відповідачем під час підписання договору грошові кошти були сплачені, що добровільно підтверджено сторонами при погоджені п. 3.2 договору комерційної концесії № 010815/02 від 24 квітня 2015 року та погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення 260 800,00 грн. паушального внеску є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за проходження навчання у сумі 56 144 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, рахунок від 30.05.2016 р. № 20160530/01 на суму 56 144 було виставлено товариством з обмеженою відповідальністю "Східно-європейське правове агентство", що не є стороною договору (а.с.75).

За умовами п.4.2.2 договору, в погоджені з користувачем строки вивчити офіційно зареєстрованих співробітників та представників користувача методики організації та проведення навчального процесу та технологіям організації бізнес-процесів. Навчання користувача та адміністраторів проводиться на матеріально - технічній базі правовласника і входить у вартість паушального внеску. Навчання вчителів 1 курсу проводиться на матеріально - технічній базі правовласника і входить у вартість паушального внеску.

Колегія суддів зазначає, що умовами договору не передбачено ні порядку навчання другому курсу, ані порядку оплати таких послуг. В свою чергу сторони договором узгодили лише навчання користувача, адміністратора та викладачів першому курсу, вартість якого входить у паушальний внесок, ( п.4.2.2. договору)

Як вбачається із сертифікатів (а.с.18,19), навчання проводилось у липні 2015 року, в яких зазначено, що викладачі відповідача мають право викладати перший курс та другий курс. В зазначених сертифікатах не міститься посилання, що викладачі пройшли другий курс навчання.

Крім того, позивачем було надано до матеріалів справи офіційний виклик на навчання від 10.05.2016 р. № 2 (а.с.132), зі змісту якого вбачається, що товариство запрошує відповідача та його вчителів на навчання з другого курсу; нагадував про необхідність оплати вартості до початку навчання.

Доводи скаржника про те, що зазначений виклик було помилково надіслано на адресу відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки виклик не підтверджує факту проведення навчання у липні 2015 року другому курсу та не пояснює, чому товариство зволікало із виставленням відповідного рахунку іншою юридичною особою майже рік.

Також колегія суддів звертає увагу що в матеріалах справи відсутні будь які належні докази, які б свідчили що у липні 2015 року працівники відповідача пройшли другий курс, за який необхідно додатково сплатити 56 144,00 грн. на користь позивача.

Як вже зазначалось договір між сторонами було укладено на навчання лише 1 курсу (п.4.2.2. договору), будь яких інших правочинів, які б узгодили надання таких послуг (навчання 2 курсу) та їх вартість в матеріалах справи відсутні.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за проходження навчання в розмірі 56 144 грн. слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення 437,19 грн. 3% річних; 5 026 грн. штрафу та 5 216 грн. штрафу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні даної частини вимог зважаючи на наступне.

Як передбачено вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів вважає, що позивачем не підтверджено порушення позивачем умов договору та наявність невиконаного грошового зобов'язання, тому судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано було відмовлено в задоволенні позовних вимог щодо стягнення 3 % річних та штрафів.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 19.12.2016 року у справі № 910/17493/16, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Європейське бюро розвитку бізнесу" на рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2016 року у справі № 910/17493/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 19.12.2016 року у справі № 910/17493/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/17493/16 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Л.В. Кропивна

Є.Ю. Пономаренко