ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2017 року Справа № 915/1998/15

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого суддіСибіги О.М.,
суддівДанилової М.В., Корсака В.А.
розглянувши матеріали касаційної скаргиПершого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради, Комунального підприємства "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг", м. Миколаїв
на постановуОдеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 року
у справі господарського суду Миколаївської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Спеціалізована фірма "Мисфа", м. Миколаїв
доКомунального підприємства "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг", м. Миколаїв
простягнення неустойки в сумі 610 000 грн.

за участю представників

прокуратури: Суходольський С.М.,

скаржника-1: не з'явився,

позивача: не з'явився,

відповідача: не з'явився

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Спеціалізована фірма "Мисфа" (далі за текстом - ПАТ "СФ "Мисфа") звернулось до господарського суду Миколаївської області з позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) до комунального підприємства "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг" (далі за текстом - КП "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг") про стягнення 350 000 грн. неустойки за неповернення орендованого майна.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 31.03.2016 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 року позов задоволено повністю: присуджено до стягнення з КП "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг" на користь ПАТ "СФ "Мисфа" неустойку в сумі 350 000 грн. та судовий збір.

Вищезазначені судові акти мотивовано тим, що відповідач всупереч положенням п. 11 Договору оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року та ст. 785 Цивільного кодексу України, якими передбачено негайне повернення об'єкту оренди у разі припинення Договору, не здійснив повернення частини території виробничої бази з частковим покриттям залізобетонних плит площиною 2 445, 5 кв. м., у зв'язку з чим зобов'язаний сплатити неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Не погоджуючись з судовими актами попередніх інстанцій, перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради та КП "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг" звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Миколаївської області від 31.03.2016 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Сторонами відзивів на касаційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні прокурор просив касаційну скаргу задовольнити, рішення господарського суду Миколаївської області від 31.03.2016 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 року - скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Учасників судового процесу згідно з приписами ст. 1114 ГПК України належним чином повідомлено про день, час і місце розгляду касаційної скарги, однак вони не скористались передбаченим процесуальним законом правом на участь у розгляді справи касаційною інстанцією.

Заслухавши пояснення прокурора, приймаючи до уваги межі перегляду справи в суді касаційної інстанції, перевіривши повноту встановлення господарськими судами обставин справи та правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів Вищого господарського суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а судові акти господарських судів попередніх інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Господарськими судами попередніх інстанцій встановлено, що 29.09.2009 року акціонерним товариством "СФ "Мисфа" (назву якого змінено на ПАТ "СФ "Мисфа") (орендодавець) та КП "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг" (орендар) укладено Договір оренди частини виробничої бази (далі за текстом - Договір), за умовами п. п. 1, 2 якого орендодавець передав, а орендар прийняв у строкове платне користування частину території виробничої бази АТ "СФ "Мисфа", загальною площею 1, 1 га, розташовану за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, смт. Воскресенськ, вул. Миру, 18.

Відповідно до п. п. 3 - 5, 11 Договору його укладено з 29.09.2009 року по 28.09.2010 року; орендна плата становить 5 000 грн. і вноситься попередньою оплатою до 5-го числа кожного місяця; після припинення дії Договору орендар повертає орендодавцеві об'єкт оренди - частину території виробничої бази у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду.

Згідно з п. 17 Договору його дія припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Відповідно до Акту приймання-передачі від 01.10.2009 року орендодавцем надано, а орендарем прийнято в строкове платне користування частину території виробничої бази з частковим покриттям з залізобетонних плит площиною 2 445, 5 кв. м.

Задовольняючи позовні вимоги господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт припинення Договору встановлено рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 року у справі № 915/1457/15 за позовом ПАТ "СФ "Мисфа" до КП "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг" про стягнення 308 029, 06 грн. заборгованості за Договором оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року, що набрало законної сили 13.11.2015 року та яким позовні вимоги задоволено частково і присуджено до стягнення з КП "Експлуатаційне лінійне управління автодоріг" на користь ПАТ "СФ "Мисфа" 10 000 грн. неустойки.

Відповідно до ст. 35 ГПК України обставини, встановлені у рішенні господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 року у справі № 915/1457/15 є преюдиціальними для вирішення даної справи.

Відтак, враховуючи рішення суду у іншій справі, положення п. 11 Договору оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року щодо обов'язку орендаря у разі припинення Договору оренди повернути орендоване майно та приписи ст. 785 Цивільного кодексу України щодо права орендодавця вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, а також ненадання належних та допустимих доказів повернення об'єкту оренди після 27.10.2015 року, господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновків щодо правомірності та обґрунтованості позовних вимог про стягнення 350 000 грн. неустойки за неповернення орендованого майна.

Проте, колегія суддів Вищого господарського суду України вважає, що такі висновки господарських судів є передчасними та зроблені без належного з'ясування всіх обставин справі з огляду на наступне.

Колегія суддів касаційної інстанції відзначає, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі, які були предметом дослідження і оцінки судом. Викладення у рішенні доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог ст. 42 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Так, суди попередніх інстанцій, приймаючи рішення про стягнення неустойки, виходили з того, що факт припинення Договору встановлено рішенням господарського суду Миколаївської області від 27.10.2015 року у справі № 915/1457/15.

Однак, в порушення приписів ст. 35 ГПК України судами не було враховано, що преюдиціальне значення згідно процесуального закону надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальній частині), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. При цьому, предметом позову у справі № 915/1457/15 є вимога про стягнення заборгованості, пені та неустойки, а не вимога щодо припинення Договору оренди, а, отже, вирішуючи спір про стягнення неустойки у даній справі у зв'язку з користуванням орендованим майном після припинення Договору оренди, судами в порушення процесуальних приписів не досліджено обставини справи щодо моменту припинення Договору оренди та не перевірено період, за який позивачем нараховано неустойку, з огляду на її стягнення і у справі № 915/1457/15.

Також, колегія суддів касаційної інстанції вважає за необхідне відзначити, що розглядаючи позовні вимоги, що ґрунтуються на договорі, суд повинен був перевірити і надати оцінку і положенням самого Договору на предмет їх відповідності вимогам чинного законодавства, з урахуванням положень п. 1 ч. 1 ст. 83, ст. 43 ГПК України, оцінюючи докази та обставини справи в їх сукупності.

Поряд з цим, колегія судді Вищого господарського суду України зауважує, що судами взагалі не було надано правової оцінки клопотанню відповідача про застосування строку позовної давності та не встановлено початок перебігу строку позовної давності щодо стягнення неустойки за Договором оренди частини виробничої бази від 29.09.2009 року, що також свідчить про неповне з'ясування судами обставин у даній справі та порушення вимог процесуального закону.

Вищевикладене не було враховано судами першої та апеляційної інстанцій при винесенні оскаржуваних судових актів, у зв'язку з чим суди прийшли до передчасних висновків у справі.

Неповне дослідження фактичних обставин справи та неналежне з'ясування дійсних прав і обов'язків сторін унеможливлює правильне застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини.

Таким чином, колегія суддів Вищого господарського суду України приходить до висновку, що всупереч покладеному на суди обов'язку щодо повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи суди на вищенаведене уваги не звернули, а тому судові акти попередніх інстанцій не можна визнати законними та обґрунтованими.

Передбачені процесуальним законом межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів чи відхилені ними, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Відтак, у касаційної інстанції відсутні процесуальні повноваження щодо переоцінки доказів та фактичних обставин справи, встановлених під час розгляду справи господарськими судами попередніх інстанцій.

Згідно з ч. 1 ст. 11110 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого чи апеляційного господарського суду або постанови апеляційного господарського суду є порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1119 ГПК України Вищий господарський суд України за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення першої інстанції або постанову апеляційної інстанції і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо суд припустився порушень норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення спору.

При новому розгляді справи судам необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати обставини справи, дійсні права та обов'язки сторін, перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, і, в залежності від встановленого, вирішити спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

За таких обставин, касаційна скарга першого заступника прокурора Миколаївської області підлягає задоволенню, а рішення господарського суду Миколаївської області від 31.03.2016 року та постанова Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 року - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 1115, 1117, 1119 - 11112 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу задовольнити.

2. Рішення господарського суду Миколаївської області від 31.03.2016 року та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 року у справі № 915/1998/15 - скасувати.

3. Справу № 915/1998/15 направити на новий розгляд до господарського суду Миколаївської області.

Головуючий суддяО.М. Сибіга

Судді М.В. Данилова

В.А. Корсак