ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
22 березня 2017 року Справа № 32/5009/7843/11
Постановою Вищого господарського суду України від 22.03.2017 у справі № 32/5009/7843/11 у задоволенні касаційної скарги приватного акціонерного товариства "Приазовкурорт" відмовлено, рішення господарського суду Запорізької області від 27.02.2012 та постанову Донецького апеляційного господарського суду від 03.11.2016 зі справи про задоволення позову залишено без змін.
Проте, вважаю, що підстави для залишення судових актів попередніх інстанцій без змін, у даному випадку, відсутні, рішення та постанова зі справи № 32/5009/7843/11 підлягали скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду, з огляду на таке.
Так, з позовом до суду у грудні 2011 року звернувся Прокурор в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Бердянської міської ради та до ПАТ "Приазовкурорт" про:
- визнання недійсними пунктів 7, 8.1 рішення Виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області № 24 від 19.01.2006 "Про оформлення права власності";
- визнання права власності за державою України в особі Фонду державного майна України на об'єкт нерухомого майна ПАТ "Приазовкурорт" за адресою: бул. Тінистий 3, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель "А, Б, В", прибудов "а, в", двох ганків до "А", ганку до "а", козирка до "А", двох ганків до "Б", балкону до "Б", ганку до "в", складу "Г", господарчої будівлі "Д", навісу "Ж", паркану № 1, замощення І;
- витребування із чужого незаконного володіння ПАТ "Приазовкурорт" об'єкта нерухомості за адресою: бул. Тінистий 3, м. Бердянськ, Запорізька область, що складається з основних будівель "А, Б, В", прибудов "а, в", двох ганків до "А", ганку до "а", козирка до "А", двох ганків до "Б", балкону до "Б", ганку до "в", складу "Г", господарчої будівлі "Д", навісу "Ж", паркану № 1, замощення І.
ПАТ "Приазовкурорт" у вирішення спору місцевим господарським судом було заявлено про застосування до спірних правовідносин позовної давності.
Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом (1 січня 2004 року).
За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Місцевий господарський суд, з позицією якого погодився і суд касаційної інстанції, у вирішенні спору виходив з того, що на спірні правовідносини позовна давність не поширюється і порушене право підлягає захисту.
Проте, на мою думку, наведена позиція є помилковою, у зв'язку з неправильним застосуванням місцевим господарським судом норм матеріального права, враховуючи таке.
Так, до правовідносин, які виникли під час дії нормативного правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але якщо права і обов'язки зберігалися і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.
Відповідно до приписів пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України (чинний на момент звернення Прокурора до суду у грудні 2011 року з зазначеним позовом в інтересах ФДМУ) на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. Згідно з підпунктом 2 пункту 2 розділу I Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20 грудня 2011 року № 4176-VI пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України виключено. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2012 року.
Проте, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України за своєю суттю направлене на захист прав власників та інших осіб від держави. Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняття її органами незаконних правових актів, їх скасування не повинно ставити під сумнів сталість цивільного обороту, підтримують яку норми про позовну давність. Тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
Отже, з огляду на статус держави та її органів, як суб'єкта владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюється на позови прокуратури, які пред'явлені від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади або органу місцевого самоврядування.
На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єкта владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30.09.2015 зі справи № 910/3724/14).
Відповідно до частини четвертої статті 82 Господарського процесуального кодексу України суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.
Проте, у постанові Вищого господарського суду України від 22.03.2017 зі справи № 32/5009/7843/11 не наведено мотивів, з яких суд відступив від правової позиції, яка викладена Верховним Судом України щодо правил застосування позовної давності у наведених правовідносинах та причин, з яких Вищий господарський суд України, з посиланням на приписи частини четвертої статті 268 ЦК України, погодився із позицією місцевого господарського суду про те, що позовна давність не поширюється на позов Прокурора в інтересах Фонду державного майна України, який (позов) направлений на захист права державної власності, порушеного незаконним актом органу місцевого самоврядування.
У свою чергу, апеляційний господарський суд, на мою думку, обґрунтовано зазначив про помилковість позиції місцевого господарського суду та поширення на заявлений позов загальної позовної давності.
Водночас, висновок апеляційного господарського суду про те, що строк позовної давності у зверненні з даним позовом до суду позивачем пропущено не було, вважаю передчасним, оскільки апеляційним господарським судом не враховано, що Прокурор в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що передача Федерацією Профспілок України спірного нерухомого майна до статутного фонду ЗАТ "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ", як і подальша його передача ПАТ "Приазовкурорт" є неправомірною, оскільки власником спірного майна є держава в особі Фонду державного майна України.
У зв'язку з чим, апеляційним господарським судом не надано належної оцінки наведеним ПАТ "Приазовкурорт" доказам в підтвердження того, що Фонд державного майна України не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна, оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11.11.1996 № 461/96-ВР "Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ "Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР" ФДМУ у 1996 році був складений Перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24.08.1991 знаходились у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок, до якого було включене і спірне майно. Крім того, позивач був обізнаний про порушення свого права у 1997 році при вирішенні справи № 137/7 за позовом Фонду державного майна України до акціонерного товариства "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" про визнання недійсними установчих документів саме з тих підстав, що до статутного фонду акціонерного товариства "УКРПРОФОЗДОРОВНИЦЯ" передані основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів (рішення Вищого арбітражного суду України від 20 січня 1997 року у справі № 137/7). Проте, з клопотанням про визнання поважними причин пропущення позовної давності ФДМУ до суду не звертався.
Таким чином, питання щодо наявності чи відсутності підстав вважати позовну давність у даній справі такою, що сплинула судами попередніх інстанцій з належною повнотою не досліджено, як і не досліджувалося питання щодо наявності чи відсутності поважних причин її пропущення (якщо останнє мало місце), у зв'язку з чим, вважаю, що судові акти попередніх інстанцій підлягали скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до місцевого господарського суду.
Суддя В. Палій