ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа № 925/4/17

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді - Васяновича А.В.,

секретар судового засідання - Гень С.Г.,

за участі представників сторін:

від позивача - Семенчук М.А. - представник за довіреністю,

від першого відповідача - Ярмоленко О.В. - представник за довіреністю,

від другого відповідача - Легкий Т.І. - представник за довіреністю,

від третіх осіб:

від державного підприємства "Енергоринок" - Гаркуша В.В. - представник за довіреністю,

від розпорядника майна публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" арбітражного керуючого Литвина Валентина Васильовича - особисто,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Національного антикорупційного бюро України, м. Київ

до 1. публічного акціонерного товариства "Азот", м. Черкаси;

2. публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго",

м. Черкаси

за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні другого відповідача:

1. державного підприємства "Енергоринок", м. Київ;

2. розпорядника майна публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" арбітражного керуючого Литвина Валентина Васильовича, м. Українка, Обухівського району, Київської області

про визнання недійсною угоди

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Черкаської області з позовом звернулося Національне антикорупційне бюро України до публічного акціонерного товариства "Азот" та публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" про визнання недійсною угоди у формі заяви публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/39 від 10 травня 2016 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 05 січня 2017 року було порушено провадження у справі, призначено розгляд справи на 26 січня 2017 року та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні другого відповідача - державне підприємство "Енергоринок".

Розгляд справи здійснюється після відкладення.

В судовому засіданні, яке відбулося 09 лютого 2017 року на підставі ст. 77 ГПК України було оголошено перерву на 28 лютого 2016 року.

Ухвалою господарського суду Черкаської області від 28 лютого 2017 року продовжено строк розгляду спору на 15 днів, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" розпорядника майна публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" арбітражного керуючого Литвина Валентина Васильовича, розгляд справи відкладено на 20 березня 2017 року.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити повністю.

Представник першого відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 26 січня 2017 року та зазначав, що нормами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" не передбачено права Національного антикорупційного бюро України на звернення до суду з позовом в інтересах держави про визнання угод недійсними.

Водночас нормами ст.2 ГПК України визначено, що повноваженнями для захисту інтересів держави в господарському процесі наділений виключно прокурор.

Спірний правочин не порушує права чи законні інтереси саме позивача.

Крім того перший відповідач вказував, що норми Закону України "Про електроенергетику" не містять заборони на припинення зобов'язань шляхом проведення заліків зустрічних однорідних вимог.

В зв'язку з чим перший відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник другого відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 26 січня 2017 року та, зокрема, зазначав, що позивачем було визначено публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго" відповідачем у своїй позовній заяві, проте сам позов стосується оскарження заяви публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог №202-09/39 від 10 травня 2016 року, що є по суті одностороннім правочином.

Таким чином, позивач не вказав чиє право чи інтерес, і яким чином порушив другий відповідач, який не є стороною спірного правочину.

Водночас другий відповідач не погоджується із твердженням позивача про те, що заява публічного акціонерного товариства "Азот" про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить інтересам держави.

Враховуючи вищенаведене, другий відповідач у задоволенні позовних вимог просив суд відмовити повністю.

Представник державного підприємства "Енергоринок" в судовому засіданні підтримав позов Національного антикорупційного бюро України та просив його задовольнити, посилаючись на те, що нормами чинного законодавства встановлено особливий механізм оплати електричної енергії коштами через рахунки зі спеціальним режимом використання, зміна якого не передбачена нормами Закону України "Про електроенергетику".

Розпорядник майна, арбітражний керуючий Литвин В.В. в судовому засіданні проти позову заперечував, проте своїх заперечень у письмовому вигляді суду не надав.

В судовому засіданні, яке відбулося 20 березня 2017 року згідно ст. 85 ГПК України було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення зі справи №925/4/17.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, а також дослідивши докази, суд вважає, що в позові слід відмовити повністю виходячи з наступного:

Звертаючись до суду з відповідним позовом, в обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що оспорювана угода про зарахування зустрічних однорідних вимог укладена з порушенням вимог законодавства, а саме статей 151, 26 Закону України "Про електроенергетику", пункту 6.3 Правил користування електричною енергією (ПКЕЕ), затверджених Постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31 липня 1996 року №28, оскільки цим договором був змінений встановлений законом спеціальний порядок проведення розрахунків за електричну енергію, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним у судовому порядку на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того позивач вказував, що зазначена угода суперечить інтересам держави (ст. 228 Цивільного кодексу України).

Водночас, позивач, з посиланням на приписи статей 1, 16, 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України", статей 1, 2 Господарського процесуального кодексу України, зазначав про наявність підстав для звернення з даним позовом про визнання угоди недійсною у випадках виявлення в діях інших осіб ознак корупційного правопорушення.

При цьому вказував, що антикорупційним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000236 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 Кримінального кодексу України.

Крім того у своїх додаткових поясненнях позивач зазначав, що виходячи з положень ст. ст. 41, 12, 16 ГПК України та ст. 10 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, повинні розглядатися господарським судом Черкаської області у порядку позовного провадження.

Також позивач зазначав, що згідно ч. 1 ст. 20 вищевказаного Закону правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з підстав, вказаних в цій статті. Однак Національне антикорупційне бюро України не є, а ні арбітражним керуючим, а ні конкурсним кредитором, а ні головою комітету кредиторів у справі №14-01/1494 про банкрутство публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго".

Крім того, Закон України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" не містить положень щодо необхідності розгляду судом в межах справи про банкрутство позовних заяв, поданих іншими особами, що не набули певного процесуального статусу в справі про банкрутство. При цьому позивач не обґрунтовував позовні вимоги обставинами, визначеними ч. 1 ст. 20 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Крім того, п. 7 ч. 1 ст. 12 ГПК України визначено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, однак оскаржувана угода була укладена лише кредитором, а в боржника виник обов'язок припинення правовідносин в силу особливостей вчинення односторонніх правочинів, які виникають внаслідок дій лише однієї особи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду даного спору, 24 травня 2005 року між відкритим акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (в подальшому найменування було змінено на публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго") (постачальник) та відкритим акціонерним товариством "Азот" (найменування було змінено на публічне акціонерне товариство "Азот") (споживач) було укладено договір про постачання електричної енергії за №524-213/24.

Згідно з п. 1 вищевказаного договору постачальник зобов'язався постачати електричну енергію споживачу, а останній - оплачувати постачальнику поставлену електроенергію згідно з умовами цього договору та додатками до нього.

Згідно п. 2.2.3 споживач зобов'язаний оплачувати постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків "Порядок розрахунків" та "Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії".

З матеріалів справи, зокрема, акту поставки електричної енергії на ПАТ "Азот" через електромережі ПАТ "Черкасиобленерго" від 31 січня 2016 року вбачається, що у січні 2016 року було спожито активної електроенергії на суму 100 642 911 грн. 29 коп. та нараховано за перетікання реактивної електроенергії 183 965 грн. 03 коп.

Пунктами 5 та 6 додатку №3 до договору №524-213/24 від 24 травня 2005 року визначено, що споживач здійснює повну поточну оплату вартості обсягу активної електричної енергії, заявленого на розрахунковий період до 15-го і 20-го числа розрахункового місяця по 30% вартості заявленого обсягу на розрахунковий період та остаточний розрахунок - на протязі трьох банківських днів з дати підписання акту постачання електричної енергії зі сторони постачальника та вручення його споживачу.

Плата за надання послуг з компенсації перетікання реактивної електричної енергії здійснюється споживачем на протязі трьох банківських днів з дати підписання акту постачання електричної енергії зі сторони постачальника та вручення його споживачу.

Дані обставини були також встановлені під час розгляду місцевим господарським судом справи №925/43/16 за позовом публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" до публічного акціонерного товариства "Азот" про визнання недійсним правочину про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог вчиненого відповідачем відповідно до заяви направленої позивачу листом від 12 січня 2016 року №202-09/02.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто строк виконання зобов'язання настав 03 лютого 2016 року.

В подальшому 07 квітня 2016 року між публічним акціонерним товариством "Азот" (позикодавець) та публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" (позичальник) було укладено договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги за №121-304, зі змінами внесеними додатковими угодами №1 від 08 квітня 2016 року та №2 від 15 квітня 2016 року.

Згідно умов вищевказаного договору позикодавець зобов'язався передати позичальнику грошові кошти без нарахування відсотків за їх користування у розмірі 50 000 000 грн. 00 коп.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжних доручень №№5477, 5478, 5479, 5108, 5480, 5481 від 15 квітня 2016 року першим відповідачем було перераховано другому відповідачу безвідсоткову поворотну фінансову допомогу.

Строк повернення допомоги було встановлено до 30 квітня 2016 року (п. 4.2. договору №121-304).

10 травня 2016 року публічне акціонерне товариство "Азот" направило публічному акціонерному товариству "Черкасиобленерго" заяву від 10 травня 2016 року №202-09/39 про зарахування зустрічних однорідних вимог. В цій заяві перший відповідач заявив про припинення зобов'язання публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" перед публічним акціонерним товариством "Азот" щодо повернення отриманих за договором №121-304 про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 07 квітня 2016 року коштів в сумі 50 000 000 грн. 00 коп. та припинення зобов'язання першого відповідача перед другим відповідачем за договором №524-213 від 24 травня 2005 року по оплаті активної електроенергії на суму 50 000 000 грн. 00 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

З договору №524-213/24 у публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" виникли зобов'язання поставляти публічному акціонерному товариству "Азот" електроенергію і право вимагати від останнього оплати поставленої активної і реактивної електроенергії, а у публічного акціонерного товариства "Азот" виникли відповідно право вимагати від публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" поставки електроенергії і зобов'язання оплачувати йому поставлену електроенергію.

Відповідно до преамбули Закону України "Про електроенергетику" цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади діяльності в електроенергетиці і регулює відносини, пов'язані з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, забезпеченням енергетичної безпеки України, конкуренцією та захистом прав споживачів і працівників галузі.

Цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з виробництвом, передачею, розподілом, постачанням і використанням енергії, державним наглядом за безпечним виконанням робіт на об'єктах електроенергетики незалежно від форм власності, безпечною експлуатацією енергетичного обладнання і державним наглядом за режимами споживання електричної і теплової енергії, а також з централізованим диспетчерським (оперативно - технологічним) управлінням.

Статтею 5 Закону України "Про електроенергетику" визначено основні принципи державної політики в електроенергетиці, зокрема, відповідно до абзацу 5 частини 1 цієї статті, таким принципом є додержання єдиних державних норм, правил і стандартів всіма суб'єктами відносин, пов'язаних з виробництвом, передачею, постачанням, розподілом і використанням енергії.

За приписами частини 2 статті 151 Закону України "Про електроенергетику" передбачено, що споживачі, які купують електричну енергію у енергопостачальників, що здійснюють господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, вносять плату за поставлену їм електричну енергію виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника в уповноваженому банку. У разі перерахування споживачами коштів за електричну енергію на інші рахунки отримувачі повинні повернути ці кошти за заявою споживача або за власною ініціативою в триденний термін з моменту їх отримання. У разі неповернення споживачу у цей термін коштів, сплачених на інші, не на поточні рахунки із спеціальним режимом використання, ці суми підлягають вилученню до Державного бюджету України як санкція за вчинене правопорушення і не зараховуються як оплата електричної енергії. Зарахування коштів до Державного бюджету України не звільняє їх отримувача від повернення цих коштів споживачу електричної енергії.

Частиною 8 статті 26 Закону України "Про електроенергетику" встановлено, що споживач, якому електрична енергія постачається енергопостачальником, що здійснює господарську діяльність з постачання електричної енергії на закріпленій території, зобов'язаний оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточний рахунок із спеціальним режимом використання енергопостачальника. У разі проведення споживачем розрахунку в інших формах та/або сплати коштів на інші рахунки такі кошти не враховуються як оплата спожитої електричної енергії.

Пунктом 1 Положення про порядок проведення розрахунків за електричну енергію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1136 від 19 липня 2000 року, визначено, що споживачі, яким електрична енергія постачається енергопостачальником, що провадить підприємницьку діяльність з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та купує електричну енергію в оптового постачальника, зобов'язані оплачувати її вартість виключно коштами шляхом їх перерахування на поточній рахунок із спеціальним режимом використання такого енергопостачальника (його структурного підрозділу), відкритий в уповноваженому банку.

Аналогічний припис міститься у пункті 6.2 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики № 28 від 31 липня 1996 року, відповідно до якого для проведення розрахунків за електричну енергію постачальник електричної енергії за регульованим тарифом або його відокремлений підрозділ відкривають в установі уповноваженого банку поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Пунктом 6.3 вказаних Правил встановлено, що оплата вартості електричної енергії постачальнику електричної енергії за регульованим тарифом, у тому числі на підставі визнаної претензії, здійснюється виключно коштами в повноваженому банку на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом.

Таким чином, зі змісту вказаних норм чинного законодавства вбачається обов'язок споживача сплачувати грошові кошти за спожиту електроенергію постачальнику виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання, номер якого зазначається у договорі про постачання електричної енергії.

Згідно з Переліком поточних рахунків із спеціальним режимом використання, відкритих в установах уповноваженого банку - AT "Ощадбанк" оптовому постачальнику електричної енергії, енергопостачальним компаніям (ліцензіати НКРЕ з постачання електричної енергії за регульованим тарифом) та їх структурним підрозділам, затвердженим Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 27 грудня 2011 року №112 (в редакції чинній на момент виникнення зобов'язань), публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" для проведення розрахунків за спожиту електроенергію відкрито поточний рахунок із спеціальним режимом використання №3 у ОПЕРВ філії - Черкаське ОУ АТ "Ощадбанк".

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Тобто, вищезгадані положення нормативних актів встановлюють особливий (спеціальний) порядок виконання зобов'язання, і саме після сплати відповідних грошових коштів на поточний рахунок із спеціальним режимом використання постачальника електричної енергії за регульованим тарифом буде вважатися, що зобов'язання виконано належним чином.

У разі сплати грошових коштів на будь-який інший рахунок належного виконання зобов'язання не відбувається.

Проте, належне виконання зобов'язання за чинним цивільним законодавством не є єдиною підставою для припинення зобов'язання.

Зокрема, згідно зі ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Законом можуть бути встановлені випадки, коли припинення зобов'язань на певних підставах не допускається (ч. 4 ст. 598 ЦК України ).

Згідно зі статтею 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; в інших випадках, встановлених договором або законом.

Водночас Закон України "Про електроенергетику" не містить прямої заборони щодо розрахунків за електроенергію шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Не містить заборони щодо розрахунків шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог ні договір про постачання електричної енергії від 24 травня 2005 року, ні договір про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги від 07 квітня 2016 року.

Вимога публічного акціонерного товариства "Азот" до публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" про повернення безвідсоткової фінансової допомоги у сумі 50 000 000 грн. 00 коп. і вимога публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" до публічного акціонерного товариства "Азот" про сплату боргу за поставлену електроенергію на таку ж суму - 50 000 000 грн. 00 коп. є зустрічними і однорідними в розумінні ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України.

При цьому господарський суд виходить з того, що обидві ці вимоги стосуються речей одного роду, а саме грошей і, що правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги, тому є можливим зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав.

Договір про повернення безвідсоткової фінансової допомоги на даний час є чинним і в установленому Законом порядку судом недійсним не визнавався.

Відтак, випадки недопустимості зарахування зустрічних вимог, передбачених статтею 602 ЦК України, за даних обставин відсутні.

Вказані вище зустрічні вимоги відповідають вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України щодо строків їх виконання, за яких вони можуть бути зараховані.

Оскільки зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін, то згоди на це іншої сторони не потребується.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (пункт 1 цієї статті).

За приписами статті 215 цього Кодексу, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 вказаної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З огляду на викладені вище обставини та норми чинного законодавства господарський суд Черкаської області дійшов до висновку, що вчинений публічним акціонерним товариством "Азот" односторонній правочин із зарахування зустрічних однорідних грошових вимог у формі заяви від 10 травня 2016 року на суму 50 000 000 грн. 00 коп. відповідає вимогам ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України та не суперечить положенням спеціального законодавства про електроенергетику.

При цьому судом було враховано відповідні правові висновки, що наведені в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року зі справи №3-255гс15 (914/2492/14).

Зокрема, під час вирішення вказаного спору ВСУ не погодився з висновками Вищого господарського суду України та суду апеляційної інстанції про те, що взаємозалік грошових вимог при розрахунку за спожитий газ неможливий, оскільки порядок розрахунку споживачів за природний газ регулюється спеціальним законом, а саме Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу", в якому зазначено, що споживачі, крім теплогенеруючих організацій, оплачують вартість спожитого ними природного газу шляхом перерахування коштів виключно на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожитий природний газ, відкритий в установах уповноваженого банку гарантованими постачальниками та їх структурними підрозділами.

Тобто Закон України "Про засади функціонування ринку природного газу" містить аналогічні норми стосовно порядку та способу проведення розрахунків, що встановлені в Законі України "Про електроенергетику".

Також слід зазначити, що другий відповідач спірний односторонній правочин взагалі не вчиняв, а тому суд вважає, що публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго" є неналежним відповідачем в даному спорі і позов до даної особи заявлено безпідставно.

Дані обставини є самостійною підставою для відмови у позові до другого відповідача.

Водночас, суд не погоджується з доводами позивача стосовно того, що спори про визнання угод недійсними за участю особи стосовно якої порушено провадження у справі про банкрутство можуть розглядатися в окремому позовному провадженні, а не виключно в межах провадження у справі про банкрутство.

Зокрема, дана позиція не узгоджується з положеннями статті 16, пунктом 7 частини першої статті 12 ГПК України, а також відповідними правовими висновками, що наведені в постанові ВСУ від 13 квітня 2016 року зі справи №3-304гс16 (№908/4804/14) стосовно того, що за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.

Судом встановлено, що ухвалою господарського суду Черкаської області від 14 травня 2004 року було порушено провадження у справі №01/1494 про визнання відкритого акціонерного товариства "Черкасиобленерго" банкрутом.

На даний час провадження у справі перебуває на стадії розпорядження майном боржника.

Проте, як вже зазначалося вище спірний правочин публічне акціонерне товариство "Черкасиобленерго" взагалі не вчиняло, а в даному спорі вказана особа є неналежним відповідачем, в зв'язку з чим суд не вбачає підстав для припинення позовного провадження чи направлення матеріалів для розгляду у межах справи про банкрутство публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго".

Крім того, суд зазначає, що частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально - правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Так, право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України.

Вказана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є саме - порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Із приписів вищенаведених правових норм вбачається, що позивач, звернувшись до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, зобов'язаний довести наявність або відсутність факту порушення оспорюваним договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача, що пов'язані з його особою.

Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 2 ГПК України господарський суд порушує справи за позовними заявами:

підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів;

державних та інших органів, які звертаються до господарського суду у випадках, передбачених законодавчими актами України;

прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави;

Рахункової палати, яка звертається до господарського суду в інтересах держави в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз наведених вище норм дає змогу дійти висновку, що підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не зазначав у позовній заяві жодних доказів, які б підтверджували порушення чи оспорювання його прав та охоронюваних законом інтересів укладенням спірного договору.

Позивач не є стороною спірного договору, а також не зазначив, які саме його права або охоронювані законом інтереси порушені оспорюваним договором.

За приписами частини першої статті 1 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" - Національне антикорупційне бюро України є державним правоохоронним органом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

Завданням Національного бюро є протидія кримінальним корупційним правопорушенням, які вчинені вищими посадовими особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, та становлять загрозу національній безпеці.

Разом з цим, за визначенням корупції, наданим в статті 1 Закону України "Про запобігання корупції", корупція - це використання особою, згаданою у частині 1 статті 3 цього Закону (тобто, особою, уповноваженою на виконання функцій держави або органів місцевого самоврядування), наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей з метою одержання неправомірної вигоди або прийняття такої вигоди чи прийняття обіцянки такої вигоди для себе чи інших осіб або, відповідно, обіцянка чи надання неправомірної вигоди особі, вказаній у частині 1 статті 3 цього Закону, або на її вимогу іншим фізичним чи юридичним особам з метою схилити цю особу до протиправного використання наданих їй службових повноважень чи пов'язаних з ними можливостей.

Статтею 16 Закону України "Про національне антикорупційне бюро", визначені обов'язки Національного антикорупційного бюро, зокрема, щодо:

- здійснення оперативно - розшукових заходів з метою попередження, виявлення, припинення та розкриття кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також в оперативно - розшукових справах, витребуваних від інших правоохоронних органів;

- здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, віднесених законом до його підслідності, а також проводить досудове розслідування інших кримінальних правопорушень у випадках, визначених законом.

Відповідно до пункту 13 статті 17 Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" Національному антикорупційному бюро та його працівникам для виконання покладених на них обов'язків надається право за наявності підстав, передбачених законом, подавати до суду позови про визнання недійсними угод у порядку, встановленому законодавством України.

За Конвенцією ООН проти корупції (ратифікована Законом України від 18.10.2006 р. №251-V), зокрема, в частині забезпечення проведення ефективної скоординованої політики протидії корупції (ч.1 ст.5), надання такому органу (створеному з метою протидії корупції) можливості виконувати свої функції ефективно (ч.2 ст.6), запобігання зловживанню процедурами, які регулюють діяльність приватних юридичних осіб (п.d ч.2 ст.12), то попередження, припинення, розслідування та розкриття корупційних правопорушень в публічній і приватній сферах суспільних відносин є пріоритетним завданням держави України, а, відтак, наявність ознак такого правопорушення у відповідному правочині є порушенням інтересів держави.

Загальні підстави недійсності правочинів, вчинених з метою, що суперечать інтересам держави і суспільства, встановлені приписами частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України, статей 207, 208 Господарського кодексу України.

В пункті 3.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказано, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на:

використання всупереч законові державної або комунальної власності;

незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14, 15 Конституції України);

відчуження викраденого майна;

виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо);

виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу;

приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків;

виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів;

незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей;

використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.

Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

На даний час вироку суду, постановленого у кримінальній справі стосовно посадової особи, яка підписала спірний правочин немає.

Вчиняючи спірний односторонній правочин, перший відповідач мав на меті в першу чергу отримати від другого відповідача заборгованість, що виникла на підставі чинного договору фінансової допомоги, а також виконати своє грошове зобов'язання, що виникло на підставі чинного договору на поставку електроенергії.

Сторона вчинила односторонній правочин, можливість вчинення якого прямо передбачено ст. 602 ЦК України, а отже даний правочин зміст якого відповідає актам цивільного законодавства і не суперечить їм не суперечить і інтересам Держави, яка в особі Верховної Ради України прийняла відповідні нормативні акти.

Таким чином, з аналізу наведених положень Закону України "Про національне антикорупційне бюро України" та Конвенції, завдань та мети діяльності даного органу вбачається, що Національне антикорупційне бюро України за наявності ознак корупційного діяння зобов'язане вжити ефективних заходів для припинення корупційного правопорушення, в тому числі шляхом подання позову про визнання угод недійсними за наявності підстав, передбачених законом, у порядку, встановленому законодавством України, і саме факт виявлення таких ознак у відповідних правовідносинах свідчить про порушення інтересів держави.

Проте, Національним антикорупційним бюро України, як позивачем, не доведено суду у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, наявність протиправних наслідків цієї угоди, а також вину сторін, (зокрема вину першого відповідача, що уклав спірний правочин) у формі умислу. Крім того, нормами Закону України "Про Національне антикорупційне бюро України" та положеннями чинного Господарського процесуального кодексу України надання Національному антикорупційному бюро України права на звернення до суду з позовом про визнання угод недійсними в інтересах держави чи державних підприємств не передбачено.

Фактично в даному випадку Національне антикорупційне бюро України звернулося до суду з позовом за захистом не своїх прав чи інтересів, а за захистом інтересів держави в особі державного підприємства - ДП "Енергоринок", як одного із учасників оптового ринку електричної енергії України, що в першу чергу заінтересований в належному виконанні публічним акціонерним товариством "Черкасиобленерго" своїх грошових зобов'язань перед державним підприємством "Енергоринок", зокрема, отриманні коштів через рахунок із спеціальним режимом використання.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Тобто, під час розгляду справи позивачем всупереч вищенаведених норм процесуального закону не було доведено належними та допустимими доказами ті обставини, що вчинений першим відповідачем правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача, а також є такий, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити повністю.

При цьому судом також враховано, що відповідно до ч. 8 ст. 84 ГПК України якщо у справі беруть участь кілька позивачів або відповідачів, у резолютивній частині рішенні вказується, як вирішено спір щодо кожного з них.

Судові витрати підлягають розподілу між сторонами відповідно до вимог ст.49 ГПК України.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 49, 82-84 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В позові Національного антикорупційного бюро України до публічного акціонерного товариства "Азот" відмовити повністю.

2. В позові Національного антикорупційного бюро України до публічного акціонерного товариства "Черкасиобленерго" відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду в порядку та строки передбачені розділом ХІІ ГПК України.

Повне рішення складено 27 березня 2017 року.

Суддя А.В.Васянович