ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р.Справа № 922/182/17

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

при секретарі судового засідання Рученко К.Д.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківводоканал", м. Харків третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Харківська міська рада
до Акціонерної компанії "Харківобленерго", м. Харків
про зобов'язання вчинити певні дії
за участю представників сторін:

позивача - Колісніченко П.Ю. (довіреність № 7212 від 13.12.2016 р.);

відповідача - Квіцінська А.І. (довіреність № 01-16юр/3214 від 25.04.2016 р.);

Алісултанова І.Б. (довіреність № 01-16юр/3600 від 10.05.2016 р.);

третьої особи - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Харківводоканал", м. Харків (далі за текстом - позивач) звернулось до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд зобов'язати Акціонерну компанію "Харківобленерго", м. Харків (далі за текстом - відповідач) вчинити певні дії, а саме: зобов'язати останнього погодити дії з обмеження або припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення КП "Харківводоканал" з підстав зазначених в повідомленнях про відключення № № 527, 528, 529, 530, 531 від 30.12.2016 р. з Харківською міською радою на виконання повноважень з забезпечення реалізації вимог техногенної та пожежної безпеки на суб'єктах господарювання, що належать до сфери їх управління, які можуть створити реальну загрозу виникнення аварії.

Позов обґрунтовано з посиланням на те, що відповідач має намір припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення підприємства позивача, що є порушенням прав та інтересів мешканців територіальної громади м. Харкова, що, на думку позивача, свідчить про необхідність вчинення відповідачем відповідного погодження щодо відключення з Харківською міською радою.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.01.2017 р. зазначений позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.01.2017 р.; залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Харківську міську раду, м. Харків (далі за текстом - третя особа).

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Ухвалою господарського суду від 06.03.2017 р. продовжено строк розгляду справи на 15 днів за відповідним клопотанням позивача.

В процесі розгляду справи відповідач надав суду відзив на позовну заяву (вх. № 2773 від 27.01.2017 р.) в якому просить суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту цивільних прав, передбачений ст. 16, ЦК України, ст. 20 ГК України; що вимоги позивача суперечать як укладеним між сторонами договорам про постачання електроенергії № 0,01 від 03.01.2008 р. та № 4 від 07.05.2004 р., так і вимогам Цивільного кодексу, Законів України «Про електроенергетику», «Про питну воду та питне водопостачання», «Про місцеве самоврядування», «Про об'єкти підвищеної небезпеки», тощо.

Крім того, відповідач також зазначає, що аналогічні позовні вимоги вже розглядалися господарським судом в межах справи № 922/2763/16, по якій суд прийняв рішення про відмову в задоволенні позову.

Третя особа надала суду письмові пояснення (вх. № 3290 від 01.02.2017 р.) в яких підтримує позицію, викладену позивачем в позовній заяві, та просить суд позов задовольнити.

Позивач звернувся до господарського суду з заявою про збільшення позовних вимог (вх. № 8410 від 13.03.2017 р.) в якій, зокрема, зазначає, що відповідач зловживаючи власним правом відключив певні об'єкти позивача від енергопостачання, та в зв'язку з чим, просить суд:

1) Зобов'язати АК "Харківобленерго" вчинити певні дії: а саме поголити дії з обмеження або припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення КП '"Харківводоканал" з підстав зазначених в повідомленні про відключення №№ 527, 528, 529, 530, 531 від 30.12.2016 з Харківською міською радою на виконання повноважень з забезпечення реалізації вимог техногенної та пожежної безпеки на суб'єктах господарювання, та належать до сфери їх управління, які можуть створити реальну загрозу виникнення аварії.

2) Зобов'язати АК "Харківобленерго" відновити електропостачання об'єктів єдиної технологічної системи Комунального підприємства Харківводоканал, як такого, що може порушити права інших осіб та завдавати шкоди довкіллю, а саме, об'єктів, які знаходяться по вул. Революції 1905 р., 27, вул. Університетська, 37/39, Бутовським проїздом, 5, за адресою вул. Коперника, 6.

Розглянувши зазначену заяву, суд приходить до висновку про наступне.

Згідно зі ст. 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

За своєю правовою природою та змістом заява позивача (вх. № 8410 від 13.03.2017 р.) не є заявою про збільшення позовних вимог, оскільки в ній фактично позивачем заявлено крім раніше заявлених вимог також нові позовні вимоги, що опосередковано пов'язані з позовними вимогами заявленими згідно з позовною заявою.

Оскільки розгляд даної справи по суті судом розпочато ще в судовому засіданні по даній справі 31.01.2017 р., заява (вх. № 8410 від 13.03.2017 р.) подана позивачем з порушенням вимог ст. 22 ГПК України, а тому задоволенню не підлягає, а розгляд справи позовних вимог суд продовжує в редакції, заявленій в позовній заяві.

На судове засідання 20.03.2017 р. прибули представники позивача та відповідача.

Представник позивача підтримує позицію, викладену в позовній заяві, просить її задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечують, просять в його задоволенні відмовити.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані суду докази та доводи, суд встановив.

Як свідчать матеріали справи, в січні 2017 р. АК «Харківобленерго» направила на адресу КП «Харківводоканал» повідомлення № 527, 528, 529, 530, 531 від 30.12.2016 р. про відключення від енергопостачання певних об'єктів водопостачання зазначеного підприємства, задіяних в технологічному процесі подачі води та очищенні стоків.

Згідно з зазначеними повідомленнями, відключення викликане наявною у КП «Харківводоканал» перед АК «Харківобленерго» заборгованості за електроенергію в сумі 763 020 000 грн.

Згідно з наданою АК «Харківобленерго» довідкою (а.с. 62), заборгованість КП «Харківводоканал» перед АК «Харківобленерго» по договору про постачання електричної енергії № 1.01 від 03.01.2008 р. та по договору про постачання електричної енергії № 4 від 07.05.2004 р. станом на 01.01.2017 р. складає 1 242 132 772,44 грн., в т.ч. 764 617 996,70 грн. безпосередньо за електроенергію.

КП «Харківводоканал» факт наявності заборгованості перед АК «Харківобленерго» не заперечує, проте вважає, що АК «Харківобленерго» зобов'язана погодувати дії з обмеження або припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення КП «Харківводоканал» зазначених в повідомленнях № 527, 528, 529, 530, 531 від 30.12.2016 р. та з підстав зазначених в цих повідомленнях з Харківською міською радою на виконання повноважень з забезпечення реалізації вимог техногенної та пожежної безпеки на суб'єктах господарювання, що належать до сфери їх управління, які можуть створити реальну загрозу виникнення аварії.

В обґрунтування своїх доводів, КП «Харківводоканал» зазначає, що АК "Харківобленерго" в своїх діях щодо припинення електропостачання керується виключно Правилами користування електричною енергією, затвердженими постановою НКРЕ від 31.07.1996 р. (далі Правила), проте такі дії АК "Харківобленерго" здійснюються без врахування Кодексу цивільного захисту України та законів України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" та "Про охорону навколишнього природного середовища", які мають вищу юридичну силу ніж зазначені Правила.

Обставини щодо зобов'язання АК «Харківобленерго» погодити дії з обмеження або припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення КП "Харківводоканал" з підстав зазначених в повідомленнях про відключення № № 527, 528, 529, 530, 531 від 30.12.2016 р. з Харківською міською радою на виконання повноважень з забезпечення реалізації вимог техногенної та пожежної безпеки на суб'єктах господарювання, що належать до сфери їх управління, які можуть створити реальну загрозу виникнення аварії стали підставами для звернення КП "Харківводоканал" до суду з позовом по даній справі.

Надаючи правову кваліфікацію відносинам, що стали предметом спору, суд виходить з наступного:

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 32, 34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В пункті 2.5. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", зокрема, зазначено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи. Суд обґрунтовує своє рішення лише тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Подані докази не можуть бути відхилені судом з тих мотивів, що вони не передбачені процесуальним законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу приписів статей 691, 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як свідчать матеріали справи, КП «Харківводоканал» має перед АК «Харківобленерго» заборгованість за укладеними між сторонами договорами про постачання електричної енергії № 1.01 від 03.01.2008 р. та про постачання електричної енергії № 4 від 07.05.2004 р., яка згідно з довідкою АК «Харківобленерго» станом на 01.01.2017 р. складає 1 242 132 772,44 грн., в т.ч. 764 617 996,70 грн. безпосередньо за електроенергію.

Таким чином, АК "Харківобленерго" вирішуючи питання щодо припинення постачання електричної енергії КП «Харківводоканал» керується насамперед Цивільним Кодексом України, зокрема 629 цього кодексу щодо обов'язковості виконання сторонами умов договору та ст. 714 цього кодексу щодо обов'язковості передбаченого договором режиму використання електричної енергії.

Таким чином, АК "Харківобленерго" виконує положення укладених між сторонами договорів про постачання електричної енергії № 1.01 від 03.01.2008 р. та № 4 від 07.05.2004 р.

Крім того, ст. ст. 24, 26 Закону України "Про електроенергетику" передбачено право енергопостачальника на обмеження та припинення енергопостачання боржника та покладають відповідальність за наслідки на споживача.

Відповідно до п. 1.1 Правил користування електричною енергією, затверджених постановою Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 31.07.1996 р. № 28, їх дія поширюється на всіх юридичних та фізичних осіб, при цьому п. 7.5. Правил передбачено обов'язок енергопостачальника припинити постачання електроенергії та визначено порядок відключення та перелік випадків у яких воно повинно бути застосованим.

Також, позивач посилається на Кодекс цивільного захисту України та наводить його принципи визначені ст. 7, зокрема принцип відповідальності посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування за дотримання вимог законодавства з питань цивільного захисту. Однак суд вважає, що положення цих норм не можуть бути застосовані до позовних вимог. Так, ст. 6 Кодексу цивільного захисту визначено суб'єктний склад цивільного захисту до якого не належить Відповідач по справі. Щодо одного з принципів здійснення цивільного захисту стосовно відповідальності посадових осіб органів державної влади та органів місцевого самоврядування, суд зазначає, що повноваження центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту визначено ст. 17 Кодексу цивільного захисту. Перелік повноважень визначений зазначеною нормою має 54 пункти, він вичерпний та жодним чином не стосується узгодження органами виконавчої влади відключень об'єктів водопостачальних організацій.

На відміну від чітких імперативних норм Закону України "Про електроенергетику" та прийнятих на їх виконання "Правил користування електричною енергією", "заборона відключення об'єктів питного водопостачання від системи енергопостачання як об'єктів життєзабезпечення і стратегічного значення", згідно з п. 17 ст. 6 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", є одним із принципів державної політики у сфері питної води та питного водопостачання, а не конкретною вказівкою енергопостачальним компаніям про заборону припинення постачання електроенергії підприємствам водопостачання та водовідведення, які мають заборгованість за спожиту електроенергію.

Сферу дії Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" визначено у ст. 2 цього закону, згідно з якою дія цього Закону поширюється на всі суб'єкти господарювання, що виробляють питну воду, забезпечують міста, інші населені пункти, окремо розташовані об'єкти питною водою шляхом централізованого питного водопостачання або за допомогою пунктів розливу води (в тому числі пересувних), застосування установок (пристроїв), інших засобів нецентралізованого водопостачання, а також на органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, що здійснюють регулювання, нагляд і контроль за якістю питної води, станом джерел та систем питного водопостачання, а також споживачів питної води. АК "Харківобленерго", як електропостачальна організація, до цього переліку не належить, і сфера дії закону на неї не поширюється.

Більш того, саме КП "Харківводоканал" відповідно до положень Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, що регулюють зобов'язальні відносини, повинен нести відповідальність перед власними контрагентами - споживачами води та перед державою - за таке ведення господарської діяльності, що призводить до відключення від енергопостачання підприємства питного водопостачання, порушення прав громадян на водопостачання, створення передумов для виникнення епідемій, порушення нормального санітарного стану.

Суд також вважає безпідставним посилання КП "Харківводоканал" на ст. 18 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", оскільки у цій нормі зазначено, що виробничій контроль за якістю питної води в процесі її добування, обробки та у розподільних мережах здійснюють підприємства водопостачання, яким не є відповідач по справі.

Стаття 15 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" чітко визначає що, місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території в межах своєї компетенції. Перелік повноважень місцевих рад в розумінні даного закону також має вичерпний перелік, який не стосується предмету позову.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про об'єкти підвищеної небезпеки", на яку посилається Позивач, відповідальність за дотримання вимог техногенної, санітарно - епідемілогічної та екологічної безпеки несе КП "Харківводоканал". При цьому, статтею 5 зазначеного закону встановлені повноваження центральних органів виконавчої влади у сфері діяльності, пов'язаної з об'єктами підвищеної небезпеки, які мають чіткий та вичерпаний перелік і не стосуються предмету позову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Позивач посилається на положення про порядок відключення споживачів від джерел енергопостачання затверджене постановою Кабінету міністрів України № 705 до якого внесені зміни постановою Кабінету міністрів України № 93 від 28.01.2004 р.

Однак, в п. 2 зазначеної Постанови встановлено, що одночасно про обмеження інформуються місцеві органи державної виконавчої влади. Як вбачається з наданих відповідачем доказів, вказана норма виконується останнім в повному обсязі. При цьому, узгодження або інша форма відповіді на інформування органів державної влади чинним законодавством не передбачена.

Слід зазначити, що пункт 4 Постанови Кабінету міністрів України № 705 покладає обов'язок по виконанню комплексу заходів, спрямованих на запобігання травматизму, загибелі тварин, пошкодженню обладнання, негативним екологічним наслідкам на споживача. Енергопостачальна організація, якщо вона виконала передбачені законодавством та договором умови запровадження обмежень або відключення боржника від джерел енергопостачання, не несе відповідальності за можливі у зв'язку з цим наслідки. При цьому, відповідно до п. 5 Постанови на керівників підприємств, установ та організацій - споживачів електричної і теплової енергії покладається персональна відповідальність за наслідки, пов'язані з частковим або повним припиненням подачі енергії за несвоєчасну оплату.

Крім того, позивач посилається також на Закон України "Про місцеве самоврядування", однак, суд зазначає, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що не перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на договірній і податковій основі та на засадах підконтрольності у межах повноважень наданих органам місцевого самоврядування законом. Однак, будь-які договірні відносини які покладають обов'язок узгодження обмеження або припинення електропостачання між відповідачем та третьою особою особою відсутні.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України "Про електроенергетику" до повноважень місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у відносинах із суб'єктами електроенергетики належать: погодження питань розміщення на підпорядкованій їм території об'єктів електроенергетики виходячи з інтересів територіальної громади; участь у розробці комплексних планів постачання енергії споживачам на підпорядкованій їм території; участь у розробці реалізації системи заходів щодо роботи об'єктів електроенергетики у надзвичайних умовах; регулювання тарифів на теплову енергію відповідно до Закону; сприяння розвитку енергетики в регіоні. Місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування не мають права втручатися в оперативне регулювання режимів споживання електричної та теплової енергії. Отже перелік повноважень місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у відносинах із суб'єктами енергетики є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає та жодним чином не стосується позовних вимог.

До того ж, відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Суд також зазначає, що звернувшись до суду з позовом про зобов'язання АК «Харківобленерго» вчинити дії по погодженню обмеження або припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення КП "Харківводоканал" з підстав зазначених в повідомленнях про відключення № 527, 528, 529, 530, 531 від 30.12.2016 р. з Харківською міською радою, КП "Харківводоканал" фактично виступає в інтересах Харківської міської ради.

Суд також враховує, що предметом судового розгляду по справі №15/286-10 було визнання недійсними абзацу 4-7 пункту 6.3.1. Договору №1,01 від 03.01.2008 р. яким передбачено право АК "Харківобленерго" на відключення КП "ВТП "Вода" від електропостачання в певних випадках передбачених законом. Рішенням Господарського суду Харківської області від 12.11.2010 р. по справі № 15/286-10 в позові відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 15.03.2011 р. рішення Господарського суду Харківської області від 12.11.2010 р. залишено в силі. В зазначеній постанові Вищий господарський суд зазначив, що позовні вимоги спрямовані на унеможливлення припинення чи обмеження електропостачання споживача у випадку його неналежної оплати спожитої електроенергії, незалежно від причин такої неоплати та призначення об'єктів щодо яких може бути здійснено припинення чи обмеження електропостачання; спірні положення договору є не відступом, а викладенням обов'язкових для сторін актів законодавства у сфері електропостачання.

Крім того, як свідчать матеріали справи, предметом судового розгляду в межах справи № 922/2763/16 був позов КП «Харківводоканал» до АК «Харківобленерго» про зобов'язання АК «Харківобленерго» вчинити певні дії, а саме, погодити дії з обмеження або припинення електропостачання об'єктів системи централізованого водопостачання та водовідведення КП "Харківводоканал" з підстав зазначених в повідомленні про відключення від 04.08.2016 № 357 з Харківською міською радою на виконання повноважень з забезпечення реалізації вимог техногенної та пожежної безпеки на суб'єктах господарювання, що належать до сфери їх управління, які можуть створити реальну загрозу виникнення аварії.

При цьому, рішенням господарського суду Харківської області від 03.10.2016 р. по справі № 922/2763/16 в задоволенні позову відмовлено.

Суд також зазначає, про безпідставність доводів представників відповідача про необхідність припинення провадження у даній справі з посиланням на розгляд аналогічних вимог КП «Харківводоканал» в межах справи № 922/2763/16, оскільки підстави позову в межах даної справи та справи № 922/2763/16 є різними, а саме щодо повідомлень з підстав виключення за якими позивач просить суд зобов'язати відповідача вчинити дії щодо узгодження відключення енергопостачання з третьою особою.

З урахуванням викладеного, суд визнає позовні вимоги КП «Харківводоканал» позбавленими фактичного та правового обґрунтування, а так само такими, що не відповідають, як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства України.

Зазначене зумовлює прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

З урахуванням вимог ст. ст. 44, 49 ГПК України, судові витрати у даній справі підлягають покладенню на позивача.

Керуючись статтями 1, 4, 12, 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 24.03.2017 р.

Суддя О.І. Байбак