ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2017 р. Справа № 909/636/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бонк Т. Б.

судді Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

при секретарі Борщ І.О.

за участю представників сторін:

від позивача (скаржник) не зявився

від відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 (пред-ки за дов)

розглянувши апеляційну скаргу Державного агентства резерву України від 05.12.2016 року

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016р. (суддя Калашник В.О.)

у справі № 909/636/16

за позовом: Державного агентства резерву України, м. Київ

до відповідача: Державного підприємства "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів", с.Микитинці, м. Івано-Франківськ

про відшкодування вартості матеріальних цінностей, та стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016р. у справі № 909/636/16 позов Державного агентства резерву України до Державного підприємства "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" (ДП Івано-Франківський КХП) про відшкодування вартості матеріальних цінностей, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження на суму 8 457 594,90 грн., та стягнення з відповідача штрафних санкцій в сумі 31 783 748 грн. , з них: 8 457 594,90 грн. - 100% штраф та 23 326 153,10 грн. пеня, - задоволено частково. Стягнуто з відповідача, Державне підприємство "Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів" на користь позивача, Державного агентства резерву України кошти в сумі 9 241 342,90грн., з яких: вартість матеріальних цінностей державного резерву, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, в сумі 8457594,90 грн., штраф в сумі 457594,90 грн. та пеня в сумі 326153,10грн, а також 206700,00грн. - судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що вартість матеріальних цінностей державного резерву, які мали бути повернені до державного резерву, станом на 04.07.2003, складає 8 457 594,90 грн, з яких: 4646,203тонн пшениці 3 класу на суму 5575443,60грн та 2744,906 тонн пшениці 4 класу на суму 2882151,30грн. Встановлено, що Відповідачу нарахований штраф у розмірі 100% вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту відчуження в сумі 8457594,90 грн. та пеня в сумі 23326153,10грн. Враховуючи недоведеність позивачем збитків, яких він зазнав від дій (бездіяльності) відповідача, важкий фінансовий стан відповідача, а також часткове повернення в добровільному порядку матеріальних цінностей, а саме зерна; те, що стягнення заявленої у позовній заяві суми позову може призвести до банкрутства державного підприємства та вивільнення значної кількості його працівників, що в даних економічних умовах в яких перебуває держава Україна, є неприпустимим, суд першої інстанції прийшов до висновку про зменшення розміру штрафних санкцій, а саме: штрафу - до 457 594,90 грн., пені - до 326 153,10грн.

В апеляційній скарзі скаржник просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016р. у справі № 909/636/16 в частині зменшення розміру штрафних санкцій та постановити нове рішення, яким позов задоволити повністю, мотивуючи це тим, що не забезпечивши зберігання даних цінностей, зберігач наніс збитки державі в особі Держрезерву, чим поставив під загрозу належне виконання його функцій щодо оборотоздатності та відповідного реагування під час стабілізації ситуації на ринку зерна в період надзвичайного стану. Незрозумілою залишилася використана судом першої інстанції методика розрахунку зменшення штрафних санкцій. Вважає, що при зменшенні розміру штрафних санкцій суд першої інстанції керувався виключно власними субєктивними переконаннями. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував ступінь виконання зобовязання боржником, інтереси сторін, зокрема, інтереси держави.

Відповідно до ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні клопотання про зміну підсудності, залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи це тим, що сам Держрезерв не вживав заходів щодо повернення зерна з 2003 року по 2016 рік, адже позивач мав 13 років для здійснення заходів у порядку, визначеному законодавством, для стягнення боргу, не доводячи до нарахування предявлених санкцій державному підприємству. Для врегулювання питання повернення зерна між сторонами були погоджені графіки повернення самовільно відчуженого зерна держрезерву. На виконання вищевказаного графіку відповідачем повернуто частину зерна. Зазначені обставини дали право суду скористатися ст. 83 ГПК, 551 ЦК України щодо зменшення штрафних санкцій.

У судовому засіданні 27.02.2017 року представником позивача було подано клопотання про переведення справи № 909/636/16 для розгляду в господарський суд м.Києва в закритий режим, у звязку із наявністю в матеріалах справи доказів, що містять державну таємницю. Клопотання б/н, б/д мотивоване тим, що позовні вимоги Держрезерву підтверджуються документами, які мають гриф «Таємно», зокрема постановою Кабінету Міністрів України від 27.10.2010 та розпорядженням Кабінету Міністрів України від 27.08.2014, а тому в силу ст. 16 ГПК України має розглядатись господарським судом міста Києва в закритому режимі.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року у задоволенні клопотання б/н і б/д про переведення справи в закритий режим та про передачу справи № 909/636/16 для розгляду в господарський суд м.Києва відмовлено.

Апеляційний суд також погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання позивача, поданого в суді першої інстанції, про переведення розгляду справи у закритий режим та направлення матеріалів справи за виключною підсудністю до господарського суду м.Києва, оскільки долучення скаржником копій окремих рішень господарських судів першої інстанції в інших справах на підтвердження свого клопотання не є належним доказом підставності вимог про зміну підсудності.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судами встановлено, що Державне агентство резерву України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.2014 № 517, є центральним органом виконавчої влади основним завданням якого є реалізація державної політики у сфері державного матеріального резерву.

Для виконання цього обов'язку Держрезерв наділений повноваженнями щодо: організації виконання затверджених Кабінетом Міністрів України завдань щодо формування, зберігання, розміщення, відпуску, використання, поповнення та освіження t поновлення) запасів державного резерву; організації відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву; здійснення управління діяльністю підприємств, установ та організацій, які належать до сфери управління Держрезерву України, щодо формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного резерву, дотримання нормативних умов їх зберігання; здійснення відповідно до законодавства контролю за виконанням підприємствами - відповідальними зберігачами незалежно від форми власності зобов'язань щодо зберігання, освіження (поновлення) матеріальних цінностей державного резерву, за дотриманням порядку їх відпуску, своєчасного повернення позичених матеріальних цінностей, а також за відповідністю зазначених цінностей затвердженій номенклатурі, встановленим стандартам і технічним умовам.

Як вбачається з матеріалів справи, на відповідальне зберігання до ДП Івано-Франківський КХП було закладено матеріальні цінності державного резерву, а саме зерно, що підтверджується приймальними актами, починаючи з 2001 року за формою р-16а.

У липні 2003 року, на ДП Івано-Франківський КХП проводилась контрольна перевірка наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку та звітності зерна державного резерву, яке знаходилось на відповідальному зберіганні на підприємстві, за результатами якої складено акт від 04.07.2003 .

У ході зазначеної вище перевірки було встановлено факти незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, та виявлено самовільне відчуження цінностей, а саме:

- пшениці 3 класу - у кількості 4946,203 тонн;

- пшениці 4 класу - у кількості 2794,906 тонн.

Також, у матеріалах справи наявний Акт від 21.12.2007 року «Про результати позапланової ревізії окремих питань фінансово господарської діяльності, а саме перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку, звітності та руху зерна державного резерву, яке знаходить на відповідальному зберіганні ДП «Івано-Франківський комбінат хлібопродуктів», згідно якого повторно виявлено самовільне відчуження зерна відповідачем в кількості: - пшениці 3 класу - у кількості 4946,203 тонн; - пшениці 4 класу - у кількості 2794,906 тонн. В Акті зазначено, що вказане самовільне відчуження зерна вже було виявлене перевіркою, проведеною контрольно-ревізійною службою Держкомрезерву України (акт від 04.07.2003 року) та підтверджено попередніми перевірками, проведеними КРВ Західного регіону Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту Держкомрезерву України (акт від 14.07.2005 року; акт від 18.10. 2006 року).

Також, у матеріалах справи наявний Акт від 28.11.2008 року «Про результати перевірки наявності, якісного стану, умов зберігання, обліку, звітності та руху зерна державного резерву, яке знаходить на відповідальному зберіганні ДП «Івано-Фрранківський комбінат хлібопродуктів», яким встановлено часткове повернення пшениці 3 та 4 класу, а відтак Актом встановлено, до повернення Комбінатом підлягало пшениці 3 класу 4796,203 тонни; пшениці 4 класу 2744,906 тонни. Такі ж розміри самовільного відчуження пшениці встановлені і Актом комплексної планової ревізії фінансово-господарської діяльності ДП «Івано-Фрранківський комбінат хлібопродуктів» Актом від 28.05.2010 року.

У подальшому, між Державним комітетом України з державного матеріального резерву та ДП Івано-Франківський КХП, 08.01.2009, було укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №юр-2зб/341-2009 (ас. 13-14), пунктом 1.1. якого передбачено, що зберігання матеріальних цінностей державного резерву здійснюється у зерносховищах зберігача.

Відповідно до п.6 договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву №юр-2зб/341-2009 від 08.01.2009, за невиконання або неналежне виконання своїх зобов"язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно із законодавством, зокрема згідно із Законом України "Про державний матеріальний резерв", іншими актами законодавства.

Згідно з листів № 3/1125 від 21.11.2013 та № 4/760 від 01.10.2014 відповідач зобов'язувався повернути самовільно використане зерно до державного резерву відповідно до графіку повернення у визначеній ним кількості, який постійно коригувався та вчасно не виконувався.

Зокрема, згідно приймальних актів по формі Р-16 підприємством повернуто:

у 2008 році (згідно приймальних актів № 1 від 05.02.2008, № 2 від 17.03.2008 та від 20.10.2008 № 11)

- 150,0 тонн пшениці 3 класу;

- 50,0 тонн пшениці 4 класу;

у 2014 році (згідно приймального акту № 1 від 18.09.2014)

-100,0 тонн пшениці 3 класу;

у 2016 році (згідно приймального акту № 1 від 11.03.2016)

-50,0 тонн пшениці 3 класу;

Отже, загальна кількість зерна державного резерву, яка підлягає поверненню становить 7391,109 тонн, з яких 4646,203 тонн пшениці 3 класу та 2744,906 тонн пшениці 4 класу.

Предметом позову є вимога про зобовязання ДП Івано-Франківський КХП відшкодувати вартість матеріальних цінностей, щодо яких встановлено факти незабезпечення збереження, на суму 8 457 594,9 грн., а також стягнення 8 457 594,9 грн. штрафу та 23 326 153,10 грн. пені за період з 04.07.2003 року по 20.07.2016 року, згідно ст. 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв».

Згідно ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві в схоронності.

Відповідно до ст. 944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Загальні принципи формування, розміщення, зберігання, використання, поповнення та освіження (поновлення) запасів державного матеріального резерву визначені Законом України "Про державний матеріальний резерв" (далі - Закон).

Відповідно до ст. 2 Закону України Про державний матеріальний резерв відповідальне зберігання - це зберігання закладених до державного резерву матеріальних цінностей (прийнятих на зберігання) у постачальника (виробника) або одержувача (споживача) без надання йому права користуватися цими матеріальними цінностями до прийняття у встановленому порядку рішення про відпуск їх з державного резерву.

Відповідно до ст. 12 Закону України Про державний матеріальний резерв державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 937 ЦК України, Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Пунктом 10 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву встановлено, що матеріальні цінності вважаються закладеними до державного резерву після підписання акта про їх приймання, розміщення на місці постійного зберігання та оформлення відповідних бухгалтерських документів складського обліку.

Передача позивачем відповідачу матеріальних цінностей, а саме пшениці 3 та 4 класу, підтверджується приймальними актами за формою р-16, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Згідно Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв» від 17.10.2012 № 11 чинне законодавство, а саме абзац перший пункту 2 статті 11 Закону і пункт 4 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.97 № 1129, передбачають можливість розміщення і зберігання запасів матеріальних цінностей державного матеріального резерву на промислових, транспортних сільськогосподарських, постачальницько-збутових та інших підприємствах, установах і в організаціях незалежно від форм власності на договірних умовах. Відповідні правовідносини підпадають під ознаки договору зберігання, правовий режим якого визначено главою 66 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Такий договір згідно з частиною першою статті 937 ЦК України укладається у письмовій формі. Водночас законом не встановлено наслідків у вигляді недійсності договору відповідального зберігання матеріальних цінностей державного резерву через недодержання форми його укладення, а тому господарські суди повинні у кожному конкретному випадку з'ясовувати дійсний зміст правовідносин сторін на предмет наявності між ними договірних відносин щодо зберігання відповідних матеріальних цінностей. Доказами такої наявності можуть бути, зокрема, документи, зазначені у пункті 10 названого Порядку, а саме акт про приймання матеріальних цінностей та належно оформлені бухгалтерські документи складського обліку.

Відповідно до пп. 21 п.5 Порядку формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву, затвердженого постановою КМУ №1129 від 08.10.1997 ціни на матеріальні цінності, що закладаються та відпускаються з державного резерву, визначаються Держрезервом виходячи з оптових цін, що діють на час закладення або відпуску, кон'юнктури ринку, термінів зберігання, якості продукції. ОСОБА_4 економіки України № 53-19/108 від 28.01.2000 дозволено Держрезерву України при визначенні цін використовувати інформацію позабіржового ринку.

Постановою Верховної Ради України від 20.02.1996 №57-96-ВР Про механізм застосування міри відповідальності юридичних осіб, на зберіганні яких знаходяться матеріальні ресурси державного резерву, за самовільне їх відчуження (використання, реалізацію), передбачено, що Держрезерв здійснює перевірку стану зберігання матеріальних ресурсів державного резерву в юридичних осіб, на зберіганні яких вони знаходяться, за результатами яких складаються акти. За виявленими фактами самовільного відчуження (використання, реалізації) матеріальних цінностей до відповідальних зберігачів застосовуються фінансові санкції в судовому порядку.

Подані позивачем (Держрезервом України) документи щодо закладення матеріальних цінностей до державного резерву і проведення ревізій і перевірок обліку наявності цих матеріальних цінностей не мають для господарського суду заздалегідь встановленої доказової сили (частина друга статті 43 ГПК). Господарський суд повинен з'ясовувати і оцінювати всі обставини, пов'язані із закладенням матеріальних цінностей до державного резерву і подальшим їх зберіганням, у тому числі: чи укладався сторонами договір зберігання матеріальних цінностей, а якщо ні, - то з яких причин і чи існують інші докази виникнення зобов'язань щодо такого зберігання, у чому конкретно полягає незабезпечення збереження матеріальних цінностей, у який спосіб та з яких підстав здійснювалося їх відпущення тощо. (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв» від 17.10.2012 № 11.).

Враховуючи зазначений вище Порядок, вартість матеріальних цінностей державного резерву, які мали бути повернені до державного резерву, станом на 04.07.2003, складає 8 457 594,90 грн., з яких: 4646,203тонн пшениці 3 класу на суму 5575443,60грн та 2744,906 тонн пшениці 4 класу на суму 2882151,30грн. Відповідач не заперечує розмір зазначеного основного боргу.

Згідно з ч.10 ст. 14 Закону України Про державний матеріальний резерв у разі незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі самовільного відчуження, з юридичних осіб, на відповідальному зберіганні яких перебувають ці цінності, стягується штраф у розмірі 100% вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту відчуження, а також пеня з вартості відсутнього їх обсягу за кожний день до повного повернення матеріальних цінностей.

Відповідно до ч.16 ст. 14 Закону України Про державний матеріальний резерв , розмір пені, передбачений пунктами 7, 8, 9, 10 цієї статті, обчислюється з вартості матеріальних цінностей, а передбачений пунктами 14 і 15, - з суми простроченого платежу, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

В силу припису пункту 6 частини першої статті 268 ЦК України до вимог про стягнення штрафу та пені, передбачених статтею 14 Закону, не застосовується позовна давність. (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про державний матеріальний резерв» від 17.10.2012 № 11.)

На підставі наведених норм закону відповідачу нарахований штраф у розмірі 100% вартості матеріальних цінностей у цінах на час виявлення факту відчуження, в сумі 8457594,90 грн. та пеня, в сумі 23326153,10грн.

Згідно з п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 216 - 218 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються в установленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

За приписами ч.1 ст. 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Право господарського суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання передбачено і в п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України.

Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 42 інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" від 07.04.2008р. № 01-8/211, при застосуванні частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України слід мати на увазі, що поняття "значно" та "надмірно" є оціночними і мають конкретизуватися судом у кожному конкретному випадку. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Правовий аналіз зазначених приписів свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов та на розсуд суду.

Відповідно до абз. 1 п. 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Оскільки пеня є різновидом неустойки, яка має подвійну правову природу: одночасно є засобом забезпечення договірних зобов`язань для стимулювання їх виконання і мірою відповідальності за неналежне виконання зобов`язання (санкцією), як правового наслідку його порушення, тому вона має компенсаційний характер та її розмір повинен бути відповідним розміру понесених позивачем збитків (аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 04.11.15 у справі № 905/2600/14).

При вирішенні даного питання, апеляційний суд враховує те, що позивачем не наведено обґрунтування та не надано доказів завданих йому збитків внаслідок неповернення матеріальних цінностей та розмір таких збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, фінансовий стан відповідача ДП Івано-Франківський КХП підприємства державного сектору економіки - є скрутним, а відтак, стягнення заявленої у позовній заяві заборгованості (враховуючи штрафні санкції у повному розмірі) призведе до банкрутства державного підприємства та вивільнення значної кількості його працівників, що в даних економічних умовах є неприпустимим.

Згідно ст. 616 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення.

Позивач просить стягнути пеню за період з 04.07.2003 року по 20.07.2016 року.

Апеляційний суд бере до уваги те, що позивачу було відомо про відсутність у відповідача внаслідок самовільного відчуження закладених матеріальних цінностей (пшениці), починаючи з 2003 року (а.с. 45-46), після чого надалі періодично проводилися перевірки наявності зерна на ДП Івано-Франківський КХП, внаслідок чого складено відповідні Акти перевірок. Відтак, позивач не довів відсутності можливості запобігти збільшенню/наростанню штрафних санкцій, починаючи з 2003 року, та будучи обізнаним про відсутність зерна, звернувся з позовом до відповідача про повернення суми боргу та штрафних санкцій лише 29.07.2016 року.

При вирішенні питання про зменшення неустойки, суд повинен встановити співрозмірність неустойки невиконаному зобов'язанню відповідачем та врахувати інтереси обох сторін. У даному випадку судом першої інстанції правомірно враховані обставини, за яких господарські правовідносини між позивачем та відповідачем носять тривалий характер, прострочка відповідача по розрахункам з позивачем, виникла з об'єктивних причин, а також враховуючи те, що пеня і 100 % штрафу - це фінансова санкція, спрямована на спонукання сторони, винної у порушенні зобов'язання, до його виконання та дотримання у подальшому, а не засіб безпідставного збагачення.

Відтак, апеляційний суд звертає увагу на неспіврозмірність суми основного боргу в розмірі 8 457 594,9 грн., та штрафних санкцій: 8 457 594,9 грн. штрафу та 23 326 153,10 грн. пені, які в сукупності приблизно в 4 (чотири) рази перевищують суму основного боргу.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про зменшення розміру штрафних санкцій, а саме: штрафу - до 457 594,90 грн., пені - до 32 6153,10грн.

Отже, доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції у справі.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції про часткове задоволення позову прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного та всебічного зясування обставин справи та оцінки належних доказів у справі.

У звязку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, судовий збір покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 16.11.2016р. у справі № 909/636/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Державного агентства резерву України від 05.12.2016 року без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 27.03.2017 р.

Головуючий суддя Бонк Т.Б.

Судді Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1