РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017Справа №910/937/17

За позовомФізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_2
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні
позивача1. Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
відповідача2. Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:ОСОБА_3, ОСОБА_1
від відповідача: від третьої особи 1: від третьої особи 2:не з'явився не з'явився Левіт І.О.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, шляхом знесення (демонтажу) тимчасової споруди, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, за рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що відповідачем було неправомірно встановлено тимчасову споруду для зайняття підприємницькою діяльністю на земельній ділянці, право користування якою належить позивачу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 23.01.2017 р. порушено провадження у справі, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розгляд справи призначено на 13.02.2017 р.

Ухвалою суду від 13.02.2017 р. розгляд справи, у зв'язку з неявкою відповідача, відкладено на 27.02.2017 р.

Ухвалою суду від 27.02.2017 р. строк розгляду спору продовжено на п'ятнадцять днів, до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено Департамент міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), розгляд справи відкладено на 20.03.2017 р.

20.03.2017 р. третьою особою 1 подано до суду письмові пояснення по справі, в яких Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив, що за даними міського земельного кадастру з 25.10.2000 р. по теперішній час земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, площею 56 кв.м., обліковується за позивачем на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування.

Представник позивача та особисто позивач у судове засідання з'явилися, позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, представника не направив, відзив на позовну заяву не надав.

При цьому, за висновками суду, фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України ухвала про порушення провадження у справі надсилається особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Пунктом 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» визначено, що за змістом ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

З метою повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про порушення провадження у справі від 23.01.2017 р. та ухвали про відкладення розгляду справи від 13.02.2017 р. та від 27.02.2017р. були направлені на адресу місця проживання відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Разом з цим, відділенням поштового зв'язку конверт з ухвалою про порушення провадження у справі було повернуто до суду без вручення відповідачу. Як вбачається з витягу з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», поштове відправлення було повернуто за закінченням встановленого терміну зберігання, у зв'язку з чим відповідач вважається повідомленим про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи 1 в судове засідання не з'явився.

Представник третьої особи 2 до суду з'явилася, проти задоволення позову надала заперечення.

Згідно з п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Незважаючи на те, що відповідач в процесі розгляду справи так і не скористався правами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з огляду на неявку представника третьої особи 1, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

У судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Відповідно до вимог ст.81-1 Господарського процесуального кодексу України у судових засіданнях складались протоколи, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

08.09.2015 р. за дорученням Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі припису №1407948 від 06.10.2014 р., Комунальним підприємством «Київблагоустрій» проведено демонтаж тимчасової споруди, розміщеної за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є фізична особа-підприємець ОСОБА_1.

Оскільки, як стверджує позивач, на земельній ділянці, на якій була розташована демонтована тимчасова споруда, відповідач самовільно розмістив іншу тимчасову споруду для здійснення підприємницької діяльності, позивач звернулась до суду з даним позовом про зобов'язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статями 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно зі ст. ст. 33-34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона з допомогою належних та допустимих доказів повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судовими доказами, за визначенням ст.ст. 32-36 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати документи, які можуть підтвердити або спростувати обставини, що мають значення для правильного рішення справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Тобто, відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України обов'язок доведення факту порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів покладено саме на позивача.

Разом з цим, за висновками суду, позивачем не було доведено, а судом, відповідно, не встановлено факту порушення прав та законних інтересів фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, виходячи з наступного.

Згідно із частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведена стаття унормовує захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, констатує, що право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Відповідно до цієї статті, власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном. Зазначений позов отримав назву «негаторний».

Позивачем негаторного позову може бути власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ і щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Предмет негаторного позову становитиме вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом (шляхом звільнення виробничих приміщень власника від неправомірного перебування у них майна третіх осіб, виселення громадян з неправомірно займаних жилих приміщень власника, знесення неправомірно збудованих споруд, накладення заборони на вчинення неправомірних дій щодо майна власника тощо).

Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

При цьому, задоволення негаторного позову можливе за сукупністю двох підстав:

- наявність у позивача права вимоги усунення перешкод;

- вчинення перешкод відповідачем.

За відсутністю хоча б однієї з обставин, підстави для задоволення негаторного позову відсутні.

За приписами статті 13 Конституції України земля є об'єктом власності Українського народу, від імені якого права власності здійснюють органи державної влади та органи державної влади і місцевого самоврядування.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Таким чином, за приписами чинного законодавства право оренди земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності, виникає з моменту державної реєстрації такого права на підставі укладеного договору оренди земельної ділянки та відповідного рішення органу місцевого самоврядування.

Позивач, вказуючи про наявність у неї законного права користування земельною ділянкою, посилається на рішення Подільської районної у місті Києві ради №812 від 14.10.2010 р. «Про внесення змін до рішення від 28.05.2009 р. за №592» та лист Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих.№5 від 28.12.2016 р.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Подільської районної у місті Києві ради №812 від 14.10.2010 р. внесено зміни до рішення Подільської районної у місті Києві ради №592 від 28.05.2009 р., яким вирішено передати підприємствам, організаціям та приватним підприємцям, за умови одержання висновків уповноважених органів, в оренду строком до трьох років земельні ділянки для розміщення малих архітектурних форм та вхідних груп, та включено до п.1.1 вказаного рішення позицію: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 за адресами: АДРЕСА_2; АДРЕСА_1.

Частиною 1 статті 124 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинна на момент прийняття рішення Подільської районної у місті Києві ради №812 від 14.10.2010 р., також передбачалось, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Разом з цим, матеріали справи не містять доказів отримання позивачем висновків уповноважених органів щодо погодження відведення земельної ділянки та укладення договору оренди земельної ділянки з подальшою реєстрацією права оренди у встановленому порядку.

Згідно з листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих.№5 від 28.12.2016 р. за даними міського земельного кадастру земельна ділянка (обліковий код 91:060:0003) на АДРЕСА_1, площею 56 кв.м., на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування з 25.10.2000 р. по теперішній час обліковується за приватним підприємцем ОСОБА_1 (після одруження ОСОБА_1), яка є землекористувачем зазначеної земельної ділянки.

Щодо наявності у базі даних міського земельного кадастру інформації про позивача як користувача земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Києві господарський суд зазначає, що відповідно до п. 1 рішення Київської міської ради №194/925 від 18.04.2013 р. «Про ведення міського земельного кадастру» міським земельним кадастром є електронна (автоматизована) геоінформаційна система і база даних, що забезпечує збирання, оброблення, аналіз, моделювання, постачання геопросторових даних і відображає черговий стан використання та охорони земель комунальної власності територіальної громади та інших земель міста Києва. Пунктом 2 вказаного рішення ради ведення міського земельного кадастру покладено на Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Тобто, міський земельний кадастр є інформаційною системою, яка відображає всю наявну у органа місцевого самоврядування інформацію щодо чергового стану використання певної земельної ділянки, проте не встановлює прав користування такою ділянкою. Внесення до бази даних міського земельного кадастру відомостей про позивача лише підтверджує фактичне використання фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 відповідної земельної ділянки на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування без оформлення права користування (оренди) у встановленому законом порядку.

Надані позивачем лист Податкової інспекції у Подільському районі Головного управління ДФС у м. Києва щодо відсутності заборгованості з плати за землю, квитанції про сплату податку, податкова декларація з плати за землю, технічний паспорт на торгівельний павільйон, паспорт прив'язки тимчасової споруди, погоджений Головним управлінням містобудування та архітектури виконавчого органу 05.08.2011 р., висновок Головного управління містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №701-0-11 від 31.05.2011 р. (щодо можливості розміщення тимчасової споруди) не спростовують висновків суду, оскільки вказані документи не є правовстановлюючими документами та не підтверджують наявності у позивача законного права користування земельною ділянкою.

Пунктом 3.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» встановлено, що відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» ордер та інші дозвільні документи на право торгівлі надають суб'єкту господарювання право на здійснення підприємницької діяльності, зокрема, на відповідній території, земельній ділянці або у приміщенні. При цьому, такий документ не надає права на відповідну земельну ділянку як частину земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування та з визначеними щодо неї правами в розумінні частини першої статті 79 Земельного кодексу України. Отже, розміщення малої архітектурної форми для здійснення підприємницької діяльності за відсутності правовстановлюючих документів на земельну ділянку, на якій вона розміщена, може свідчити про самовільне зайняттям земельної ділянки і тягнути за собою наслідки, визначені статтею 212 Земельного кодексу України.

Суд відзначає, що однією з особливостей негаторного позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей.

За таких обставин, з огляду на викладені вище положення законодавства, приймаючи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів укладення договору оренди та реєстрації за позивачем права оренди земельної ділянки комунальної власності, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами наявності у неї законного права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1.

Одночасно з цим, частиною 2 статті 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 18.05.2016 р. у справі №6-658цс15, при застосуванні ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, відсутність у позивача суб'єктивного права, на захист якого подано позов (права користування земельною ділянкою), виключає можливість задоволення вимоги про зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні вказаною земельною ділянкою (негаторного позову).

Крім того, матеріалами справи не підтверджується факт порушення або оспорення прав позивача з боку відповідача.

Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, щодо розміщення відповідачем тимчасової споруди за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1. Відповідач у судові засідання не з'явився, пояснень у справі не надав.

Згідно з листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вих.№5 від 28.12.2016 р. за даними міського земельного кадастру за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 земельні ділянки не обліковуються, інформація про підстави та наміри щодо набуття зазначеною особою прав на земельну ділянку за вказаною адресою відсутня.

Відповідно до п. 2.31 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 17.05.2011р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» за відсутності протиправного характеру дій відповідача виключається можливість задоволення негаторного позову про усунення перешкод у користуванні майном.

За таких обставин, господарський суд дійшов висновку, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, що перебуває у користуванні фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, шляхом знесення (демонтажу) тимчасової споруди, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2, за рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір за подання даного позову покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.03.2017 р.

Суддя В.П. Босий