КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" березня 2017 р. Справа№ 910/23916/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Ткаченка Б.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Величко Д.В. за довіреністю №528/1180 від 09.11.2016;

відповідача: Івженко Г.М. за довіреністю №б/н від 24.01.2017;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017

у справі № 910/23916/16 (головуючий суддя Сівакова В.В.)

За позовом Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний Соломонів університет"

про визнання договору № 651 від 31.10.2000 недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського" звернулось у Господарський суд міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний Соломонів університет" про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 651 від 31.10.2000.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №910/23916/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського" звернулось із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки спірний договір фінансового лізингу був укладений з порушенням чинного на той час законодавства, а саме: ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" та ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.02.2017 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Зубець Л.П., Ткаченка Б.О.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено розгляд справи на 27.03.2017.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

31.10.2000 між Відкритим акціонерним товариством НАК "Завод автоматики імені Г.І.Петровського", правонаступником якого є позивач - Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського", як лізингодавцем, та Міжнародним Соломоновим університетом, правонаступником якого є відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Міжнародний Соломонів університет", лізингоодержувач, було укладено договір фінансового лізингу № 651 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору лізингодавець передає, а лізингоодержувач приймає у строкове платне користування нерухоме майно - приміщення корпусу 34, що належить лізингодавцю (далі - об'єкт лізингу). Протягом дії цього договору, лізингоодержувач поступово викупає об'єкт лізингу.

Відповідно до п. 1.3 договору адреса - м. Київ, вул. Старокиївська, 10.

Пунктом 2.2. договору встановлено, що об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Згідно з п. 3.1 договору розмір місячного лізингового платежу за цим договором складається із 8555,00 грн. що є платою за користування об'єктом лізингу та 5 996,00 грн., що є сумою відшкодування частини вартості об'єкта лізингу яка йде на його викуп і суми відшкодування страхових платежів за договором страхування об'єкта лізингу.

Договір діє з моменту підписання на протязі 20 років і одного тижня (п. 9.1 договору).

31.10.2000 між сторонами було підписано акт передачі у фінансовий лізинг об'єкт лізингу.

Відповідно до звіту про експертну оцінку станом на 01.09.2000 ринкова вартість корпусу № 34 на території заводу загальною площею 1674 кв. м. складає 1 439 064,00 грн.

Предметом позову є вимоги позивача про визнання недійсним вказаного договору фінансового лізингу № 651.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 17.02.2014 Державною фінансовою інспекцією був складений акт № 071-30/320 ревізії фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011 по 01.12.2013, відповідно до якої позивач вважає, що є підстави стверджувати про наявність ознак недійсності договору, оскільки порушено вимоги ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" від 18.05.2000 та передано в лізинг майно вартістю більше ніж 14 000 євро станом на день укладення договору. також вважає, що порушено вимоги ч. 3 ст. 2 Закону України "Про лізинг", оскільки не можуть бути об'єктом лізингу об'єкти оренди державного майна, тоді як передані приміщення, які входять до складу загальної виробничої бази ВАТ "НВО "КЗА ім. Г.І.Петровського.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції відповідач посилався на те, що укладення договору було попередньо узгоджено наглядовою радою позивача (до складу якої входять представники органів державної влади як органів, що здійснюють корпоративні права держави від її імен) згідно протоколу № 2 від 26.10.2000, що свідчить про наявність належного волевиявлення з боку позивача щодо його укладення. Лізинг за своєю правовою природою пролягає в передані майна (об'єкта лізингу) у володіння та користування лізингоодержувача, що не є відчуженням об'єкта лізингу, тобто переходом прав власності на нього від лізингодавця до лізингоодержувача. Казати про відчуження об'єкту лізингу можливе лише у випадку коли лізингоодержувач скористався правом на викуп об'єкту лізингу. Відповідач як лізингоодержувач за договором реалізував своє право на викуп об'єкта лізингу 16.03.2016. 10.09.1999 набув чинності Закон України "Про перелік об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" від 07.07.1999, в силу якого (в первинній редакції) Київський державний завод автоматики ім. Г.І.Петровського (правонаступник - ВАТ "КЗА ім. Г.І.Петровського") було включено до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації. На виконання вказаного закону ФДМ України видав наказ № 1729 від 13.09.1999 "Про призупинення продажу акцій ВАТ, які включені до Переліку об'єктів права державної власності, що не підлягають приватизації". Отже, з прийняттям вказаного закону процес приватизації акцій ВАТ "КЗА ім. Г.І.Петровського" був, по суті, скасований, а тому у зв'язку з цим приписи ст. 140 Закону України "Про Державну програму приватизації" (в первинній редакції від 18.05.2000) не можуть бути застосовані щодо оспорюваного договору. Наказом ФДМ України № 28-АТ від 23.07.1998 Державне підприємство "Київський державний завод автоматики ім. Г.І.Петровського" було перетворено у ВАТ "КЗА ім. Г.І.Петровського", тобто тим самим до моменту передання майна у лізинг відбулася зміна правового режиму майна - з державної форми власності у державного підприємства на приватну у акціонерного товариства, що повністю виключає застосування до оспорюваного договору фінансового лізингу законодавчих приписів щодо заборони передання у лізинг державного майна. Також зазначає, що дійсність договору вже була предметом розгляду у справі № 910/32600/15, в якій судом дійшов висновку про законність укладення договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 651 від 31.10.2000.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із зазначеним висновком місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України щміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

Позивач, в обґрунтування вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 651 посилається на те, що під час його укладення були порушені вимоги ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" та вимоги ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг".

Згідно з п. 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Так. відповідно до ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" (в редакції на момент укладення договору) до виконання плану приватизації (розміщення акцій) ВАТ, щодо яких передбачається закріплення у державній власності пакетів акцій відповідно до розділу VI цієї Програми, або до розміщення акцій у кількості, що становить 75 відсотків загальної кількості акцій ВАТ, цьому товариству та державним органам приватизації забороняється, у тому числі, відчужувати майно (необоротні активи), що належить товариству, та здійснювати операції з борговими вимогами та зобов'язаннями (факторинг), якщо на дату укладення відповідної угоди балансова вартість таких активів або зобов'язань перевищує суму, еквівалентну 14 000 EUR за курсом, встановленим Національним банком України, або перевищує 10 відсотків підсумку балансу ВАТ.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України "Про лізинг" (в редакції на момент укладення договору) фінансовий лізинг - це договір лізингу, в результаті укладення якого лізингоодержувач на своє замовлення отримує в платне користування від лізингодавця об'єкт лізингу на строк, не менший строку, за який амортизується 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору. Сума відшкодування вартості об'єкта лізингу в складі лізингових платежів за період дії договору фінансового лізингу повинна включати не менше 60 відсотків вартості об'єкта лізингу, визначеної в день укладення договору. Після закінчення строку договору фінансового лізингу об'єкт лізингу, переданий лізингоодержувачу згідно з договором, переходить у власність лізингоодержувача або викуповується ним за залишковою вартістю.

Статтею 10 Закону України "Про лізинг" (в редакції на момент укладення договору), об'єкт лізингу протягом усього строку дії договору лізингу є власністю лізингодавця. У разі переходу права власності на об'єкт лізингу від лізингодавця до іншої особи договір лізингу зберігає чинність щодо нового власника.

Як було зазначено вище, відповідно до п. 2.2. договору об'єкт лізингу протягом усього строку дії даного договору є власністю лізингодавця. Право власності на об'єкт лізингу набувається лізингоодержувачем після сплати повної вартості об'єкта лізингу відповідно до умов цього договору та законодавства України.

Вказана норма Закону України "Про державну програму приватизації", якою було передбачено заборону відчуження майна товариства була чинною станом на дату укладення договору.

Проте, у зв'язку з прийняттям 13.01.2012 Закону України "Про державну програму приватизації" положення попереднього Закону втратили чинність.

Наразі, чинний Закон України "Про державну програму приватизації" не містить положень щодо заборони відчуження майна товариства.

Оскільки, обставини правомірності відчуження майна повинні досліджуватися станом саме на час здійснення такого відчуження та враховуючи те, що відчуження об'єкту лізингу було здійснено лише у березні 2016 року, ст. 140 Закону України "Про державну програму приватизації" (в редакції 22.06.2000 року, що діяла станом на час укладення договору) у даному випадку не підлягає застосуванню.

При вирішенні питання щодо відчуження об'єкту лізингу сторони мають керуватися законодавством, яке діятиме станом на день такого відчуження та не порушувати його.

Матеріалами справи не підтверджується, що на момент укладення договору відбувся перехід права власності від позивача до відповідача, оскільки відсутні докази реалізація права на викуп об'єкту лізингу.

Стосовно посилань позивача на порушення положень ч. 2 ст. 2 Закону України "Про лізинг", допущених при укладенні оскаржуваного договору, слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про лізинг" (в редакції на момент укладення договору) об'єктом лізингу може бути будь-яке нерухоме і рухоме майно, яке може бути віднесене до основних фондів відповідно до законодавства, в тому числі продукція, вироблена державними підприємствами (машини, устаткування, транспортні засоби, обчислювальна та інша техніка, системи телекомунікацій тощо), не заборонене до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг (оренду). Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є в державній власності, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Не можуть бути об'єктами лізингу за цим Законом: об'єкти оренди державного майна, визначені в статті 4 Закону України "Про оренду державного майна", крім окремого індивідуально визначеного майна державних підприємств; земельні ділянки та інші природні об'єкти.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції на момент укладення договору), не можуть бути об'єктами оренди: цілісні майнові комплекси державних підприємств, їх структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць), що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво"; цілісні майнові комплекси казенних підприємств; цілісні майнові комплекси структурних підрозділів (філій, цехів, дільниць) казенних підприємств, що здійснюють діяльність, передбачену частиною першою статті 4 Закону України "Про підприємництво".

З наказу Фонду державного майну України № 28-АТ від 23.07.1998 "Про перетворення державного підприємства КДЗА ім. Г.І.Петровського у відкрите акціонерне товариство" вбачається, що перетворено державне підприємство Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського у відкрите акціонерне товариство (ВАТ) "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" зі статутним фондом 25 916 000,00 грн.

Крім того, у протоколі № 2 засідання Наглядової ради позивача від 26.10.2000 зазначено, що Наглядова Рада дала згоду Правлінню ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І.Петровського" на укладення договору фінансового лізингу з Міжнародним Соломоновим університетом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.02.2016 у справі №910/32600/15, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І. Петровського" до Міжнародного Соломонового Університету про визнання договору фінансового лізингу №652 від 31.10.2000 року недійсним.

Вказаним рішенням суду встановлено, що власником нерухомого майна, переданого до статутного фонду є товариство (позивач), а держава з іншими акціонерами здійснюють управління справами товариства через органи управління. До складу Наглядової ради ВАТ "Київський державний завод автоматики ім. Г.І Петровського" входили 4 представники органів державної влади, як органів, що здійснюють управління корпоративними правами держави від її імені, що підтверджується п. 5 протоколу загальних зборів ВАТ від 30.07.1999р. Наведене підтверджує узгодження державними органами через своїх представників питання укладення оскаржуваного договору та відповідність його діючому законодавству.

Отже, відповідно положень ст. 35 ГПК України, вказані факти мають преюдиціального значення і не потребують повторного доказування.

Статтею 48 Цивільного кодексу УРСР (в редакції на момент укладення договору) передбачається, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували той факт, що спірний договір укладено всупереч нормам діючого на той момент законодавства.

З огляду на викладене, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського" є необґрунтованими і не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі № 910/23916/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче об'єднання "Київський завод автоматики ім. Г.І.Петровського" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.01.2017 у справі №910/23916/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/23916/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді Б.О. Ткаченко

Л.П. Зубець