ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2017 р.Справа № 916/195/17

Господарський суд Одеської області у складі :

судді Никифорчука М.І.

при секретареві Аганіні В.Ю.

за участю представників сторін :

від позивача: ОСОБА_1 за довіреністю від 15.02.2015р.;

від відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю №26/12 від 26.12.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/195/17:

За позовом: Приватного підприємства "ЛУБ'ЯНСЬКЕ";

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕРЕЗІВСЬКИЙ ЗАВОД НАТУРАЛЬНИХ ПРОДУКТІВ";

про стягнення 156261,92 грн., -

в с т а н о в и в :

Приватне підприємство „Лубянське (далі Позивач) звернулось до товариства з обмеженою відповідальністю „Березівський завод натуральних продуктів (далі Відповідач ) із позовом про стягнення 3% річних та інфляційних втрат посилаючись на те, що рішенням господарського суду Одеської області від 12.08.2015р., залишеного без змін постановою апеляційної інстанції від 07.06.2016 р., з відповідача стягнуті: 503995 грн. - основної заборгованості, інфляційні втрати за період з грудня 2013 р. по березень 2015 р. в сумі 353397,14 грн., 3% річних за період з 10.12.2013 р. по 20.04.2015 р. в сумі 38178,83 грн. суми заборгованості по договору поставки № 2911/Л від 29.11.2013 р.

Відповідач вказане рішення суду належним чином не виконав. Стягнення здійснено примусово через Державну виконавчу службу, у звязку з чим відповідачеві за період невиконання грошового зобовязання, включаючи період після прийняття рішення про стягнення заборгованості, на вказані несплачені суми нараховані: за період невиконання грошового зобовязання з 21.04.2015р. по 16.09.2016р. 3% річних в сумі 21291,06 грн. та інфляційні втрати за період з квітня 2015 р. по вересень 2016 р. в сумі 134969,86 грн. Вказані нарахування проводились станом на 16.09.2016 р. день виконання відповідачем своїх зобовязань.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 514,525,625 ЦК України позивач просить позов задовольнити.

Відповідач з вимогами не згоден, про що зазначив у заяві про застосування строків позовної давності по даному спору. У звязку з чим просить у позові відмовити.

В засіданні суду оголошено перерва з 27.04.2017 р. по 13.03.2017р. та з 13.03.2017р. по 24.03.2017 р. за правилами ст.77 ГПК України,

В засіданні суду 24 березня 2017р. за участю обох сторін за правилами ст. 85 ГПК України оголошено вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши надані докази, вислухавши представників сторін, проаналізувавши приписи законодавства, що регулюють правовідносини по даному спору, господарський суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються письмовими і речовими доказами.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ст.509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтею 525 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, крім випадків, передбачених законом. (ч.ч.1, 7 ст.193 ГК України).

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено в ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є укладання господарського договору та іншої угоди, що передбачені законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст.627 Цивільного кодексу України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Господарським судом встановлено наступне.

Як випливає із змісту вимог, предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вже стягнуті такі ж суми за рішенням господарського суду Одеської області, залишеного без змін апеляційною інстанцією, у звязку з невиконанням вказаного рішення боржником (відповідачем) у повному обсязі.

Відповідно до п. 7.1 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України № 17 від 17.12.2013р. „Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (із змінами) - саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Як свідчить зміст вимог, позивач вимагає стягненню 3-х відсотків річних та інфляційних втрат, тобто сум передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, які нараховані на вже стягнуті вказаним рішенням 3 відсотка річних та інфляційні втрати.

Тобто, у даному випадку стається що на вже стягнуту неустойку нараховані нові відсотки. Такі вимоги суперечать ч. 2 ст. 550 ЦК України, якою забороняється нарахування відсотків на відсотки.

Заява відповідача про застосування строків позовної давності у даній справі на думку суду не підлягає задоволенню за таких підстав.

За ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За п.2.2. Пленуму Вищого Господарського Суду України 29.05.2013 № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів ( із настпними змінами) за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як свідчать матеріали справи, рішення господарського суду Одеської області про стягнення з відповідача вказаних сум набрало законної сили 07.06.2016р. дата оголошення постанови апеляційної інстанції.

Тому суд вважає, що саме з моменту набрання вказаним рішенням законної сили розпочинається перебіг строку позовної давності. Отже, строк позовної давності позивачем не пропущений.

За таких обставин, господарський суд вважає вимоги позивача не обґрунтованими, не доведеними наявними у справі доказами та є такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 43, 44, 49, 77, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності в порядку ст. 85 ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29 березня 2017 р.

Суддя М.І. Никифорчук