ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2017р. cправа№ 914/44/17

за позовом: ПАТ «Укрзалізниця», в особі регіональної філії «Львівська залізниця», м. Львів

до відповідача: комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління», м. Львів за участю:

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс», м. Львів

третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, м. Львів

про стягнення 1 224,72 грн. збитків

cуддя Юркевич М.В.

за участю представників сторін:

від позивача: Яремко П.С. - представник

від відповідача: Клопот А.Д. - представник

від третьої особи на стороні позивача: не з'явився

від третьої особи на стороні відповідача: не з'явився

На розгляд до Господарського суду Львівської області поступила позовна заява ПАТ «Укрзалізниця», в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до комунального підприємства «Адміністративно-технічне управління», з участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс», третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про стягнення 1 224,72 грн. збитків.

Ухвалою господарського суду від 05.01.2017р. порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 31.01.2017 р.

Розгляд справи неодноразово відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду від 31.01.2017р., 21.02.2017р. та 07.03.2017р.

В судових засіданням представник позивача підтримував заявлені позовні вимоги, просив суд позов задоволити, на виконання вимог ухвал суду подава витребувані документи.

Представник відповідача проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві та додаткових письмових поясненнях по суті спору.

Представник третьої особи - приватної фірми науково-виробничого підприємства «Комтех-плюс», на виконаня вимог ухвали суду від 31.01.2017р., надав письмові пояснення, в яких позовні вимоги позивача по справі підтримав повністю.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши подані докази, суд встановив наступне:

16.04.2015р. між ДТГО «Львівська залізниця», правонаступником якого є ПАТ «Укрзалізниця» (Розповсюджувач) та приватною фірмою науково-виробничим підприємством «Комтех-плюс» (Рекламодавець) було укладено договір про надання рекламних послуг №Л/ДН-1-14138п-НЮ), згідно п.2.1 якого та відповідно до вимог Закону України "Про рекламу" (в частині реклама на транспорті), розповсюджувач розміщує спеціальні рекламні конструкції, які є власністю рекламодавця на території залізниці, а рекламодавець здійснює оплату згідно виставлених рахунків за розміщення реклами.

Відповідно до п. 5.1 договору, останній набирає чинності з моменту його підписання та діє до 31.12.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, договір неодноразово було пролонговано на новий строк на підставі додаткових угод.

Судом встановлено, що 12.07.2016р. Департаментом економічної політики Львівської міської ради на адресу позивача було направлено вимогу №23/Р-7-2830 в якій зазначено, що позивачем порушено вимоги ч.1 ст.16 ЗУ "Про рекламу", а саме: самовільно встановлено спеціальну конструкцію зовнішньої реклами на газоні по вул. Луганській (непарна сторона, місце 3) та запропоновано позивачу усунути вказані порушення.

За твердженням позивача, 16.08.2016р. відповідачем - КП "Адміністративно-технічне управління", на його адресу було направлено попередження №2410-06-6651, про те, що згідно наказу №59-Д від 10.08.2016р. Департаменту економічної політики Львівської міської ради «Про демонтаж самовільновстановлених конструкцій зовнішньої реклами», конструкція за адресою м. Львів, вул. Луганська (непарна сторона місце №3) підлягає демонтажу у зв'язку з незаконним встановленням.

При цьому, судом було з'ясовано, що у вказаних попередженнях відповідачем було допущено механічну помилку, а саме зазначено Наказ Департаменту економічної політики №59-Д від 10.08.2016р. замість №59-Д від 08.08.2016р. Як пояснила представник відповідача в судових засідання, 10.08.2016р. - це дата візи керівника, яка стояла на наказі. І саме це стало причиною помилки у попередженнях, які в подальшому надсилалися позивачу.

Так, у зв'язку з непроведенням з боку позивача добровільного демонтажу рекламної конструкції, відповідач 20.10.2016р. здійснив такий демонтаж на підставі наказу №59-Д від 08.08.2016р., про що було складено відповідний акт.

Позивач, вважаючи протиправним здійснений відповідачем демонтаж, звернувся за захистом своїх прав до суду з вимогою стягнути з відповідача збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 1 224,72 грн., яку б він міг отримати у зв'язку з виконанням договору про надання рекламних послуг №Л/ДН-1-14138п/НЮ.

У своїх запереченнях на позовну заяву відповідач наголошував на тому, що земля на якій було встановлено позивачем рекламну конструкцію не належить до об'єктів транспорту, а тому встановлення будь-яких конструкцій здійснюється за погодженням з місцевими органами влади, на території якої знаходиться земельна ділянка, що позивачем зроблено не було, а тому рекламну конструкцію слід вважати такою, що була встановлена самовільно. Відтак, на думку відповідача, слід відмовити в задоволення позову.

Розглянувши доводи позовних вимог, вивчивши матеріали справи та наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення повністю. При цьому, суд виходить із наступного:

За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст.174 ГК України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

Відповідно до ч. 2 ст.22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Також, частиною 2 ст.224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст.225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються зокрема, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

З огляду на викладене, суд зазначає, що для застосування таких засобів відповідальності, як стягнення збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди), необхідними є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та завданими збитками, вини.

Відсутність хоча б одного із зазначених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення. При цьому, на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. Натомість, вина боржника у порушенні зобов'язання презюмується та не підлягає доведенню кредитором, тобто саме відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону чи іншого нормативного акту, або виявляється у невиконанні чи неналежному виконанні договірного зобов'язання, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав (благ) і законних інтересів іншої особи.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає про відсутність своєї протиправної поведінки, оскільки позивач розміщував зовнішню рекламу без одержання дозволів, передбачених статтею 16 ЗУ "Про рекламу" та Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, затвердженими постановою КМУ №2067 від 29.12.2003р., а тому відповідач у відповідності до рішення виконкому ЛМР №596 від 21.05.2010р. "Про затвердження Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові" та Наказу Департаменту економічної політики Львівської міської ради "Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами" №59-Д від 08.08.2016р. здійснив демонтаж рекламних конструкцій.

Однак, такі твердження відповідача необгрунтованими з огляду на наступне.

Основні засади рекламної діяльності в Україні визначає Закон України "Про рекламу" №270/96-ВР від 03.07.1996р., який також регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами.

Відповідно до ст.1 даного Закону реклама буває наступних видів:

- внутрішня реклама - реклама, що розміщується всередині будинків, споруд, у тому числі в кінотеатрах і театрах під час, до і після демонстрації кінофільмів та вистав, концертів, а також під час спортивних змагань, що проходять у закритих приміщеннях, крім місць торгівлі (у тому числі буфетів, кіосків, яток), де може розміщуватись інформація про товари, що безпосередньо в цих місцях продаються;

- зовнішня реклама - реклама, що розміщується на спеціальних тимчасових і стаціонарних конструкціях - рекламоносіях, розташованих на відкритій місцевості, а також на зовнішніх поверхнях будинків, споруд, на елементах вуличного обладнання, над проїжджою частиною вулиць і доріг;

- реклама на транспорті - реклама, що розміщується на території підприємств транспорту загального користування, метрополітену, зовнішній та внутрішній поверхнях транспортних засобів та споруд підприємств транспорту загального користування і метрополітену.

З наведеного вбачається, що реклама на транспорті є окремим рекламним засобом, що має багато спільних рис із зовнішньою та внутрішньою рекламою, проте в той же час, має і певні особливості, а також окремий порядок регулювання її розповсюдження.

Зокрема, на відміну від зовнішньої реклами, порядок розповсюдження яукої регулюється статтею 16 ЗУ "Про рекламу", порядок розповсюдження реклами на транспорті регулюється статтею 18 ЗУ "Про рекламу", яка передбачає, що розміщення реклами на транспорті погоджується лише з власниками об'єктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами). За умови розміщення реклами на транспорті з дотриманням вимог безпеки і правил дорожнього руху забороняється вимагати від власників транспортних засобів отримання дозволів, погоджень, інших документів щодо розміщення реклами.

Таким чином, для розміщення реклами на транспорті не потрібно отримувати дозволи органів місцевого самоврядування, як це потрібно при розміщенні зовнішньої реклами. Розміщення реклами на транспорті погоджується лише з власниками об'єктів транспорту або уповноваженими ними органами (особами).

Крім того, заперечуючи позовні вимоги, відповідач зазначає, що земельна ділянка (смуга відведення залізниці) на котрій розміщувалася реклама позивача не належить до об'єктів транспорту, а тому вказана реклама не являється рекламою на транспорті, а є зовнішньою рекламою. На думку відповідача, рекламою на транспорті являється реклама розміщена на зовнішній та внутрішній поверхнях транспортних засобів та споруд підприємств транспорту загального користування і метрополітену.

Таке твердження відповідача не заслуговує на увагу суду, враховуючи наступне.

Як було викладено вище, відповідно до ст. 1 ЗУ "Про рекламу" рекламою на транспорті є реклама, яка розміщується на території підприємств транспорту загального користування.

Слід зазначити, що відповідно до п.4 ч.1 ст.13 ЗУ "Про благоустрій населених пунктів" територія підприємства належить до об'єктів благоустрою населених пунктів.

Положеннями статті 1 вказаного Закону визначено поняття території, як сукупності земельних ділянок, які використовуються для розміщення об'єктів благоустрою населених пунктів, зокрема, об'єктів промисловості та інших об'єктів у межах населеного пункту.

Відповідно до ст. 67 ЗК України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту.

Положеннями ст. 68 ЗК України, котрі є аналогічними із положеннями ст.6 ЗУ "Про залізничний транспорт" передбачено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що реклама розміщена на землях смуг відведення залізниці є рекламою розміщеною на території підприємства залізничного транспорту, а відтак рекламою на транспорті, а тому при запереченні на позовні вимоги необґрунтованими є покликання відповідача на Типові правила розміщення зовнішньої реклами, затверджені постановою КМУ №2067 від 29.12.2003р., оскільки вони регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що розміщення реклами на землях транспорту потребує дозволів органу місцевого самоврядування, оскільки відповідно до ч.3 ст.11 ЗУ "Про транспорт" розміщення споруд та інших об'єктів транспорту на землях, наданих в користування підприємствам транспорту, здійснюється за погодженням з місцевими органами влади і самоврядування з урахуванням особливостей, передбачених спеціальними законами.

Таке твердження відповідача суд вважає безпідставним, так як із наведеної частини статті вбачається, що в ній зазначено отримання погодження із врахуванням особливостей, передбачених спеціальним законом. В даній справі таким спеціальним законом являється ЗУ "Про рекламу", котрий зазначає про відсутність необхідності в отриманні будь-яких погоджень органу місцевого самоврядування при розміщенні реклами на транспорті.

В судовому засіданні представником відповідача наголошувалося на відсутності його протиправних дій, оскільки демонтаж відбувався на виконання Наказу "Про демонтаж самовільно встановлених конструкцій зовнішньої реклами" №59-Д від 08.08.2016р. Про вказане зазначає також Департамент економічного розвитку Львівської міської ради в письмових поясненнях по справі.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Відповідно до п.1.1 Статуту КП "Адміністративно-технічне управління", підприємство створене шляхом реорганізації КП "Інспекція благоустрою та екології м. Львова" та підпорядковане департаменту містобудування, яке є представником власника - територіальної громади м. Львова і органом, до сфери управління якого входить комунальне підприємство.

Основними напрямками діяльності Підприємства є, зокрема, виконання функцій визначених окремими ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями міського голови, наказами та дорученнями департаменту містобудування (пп.2.2.4 Статуту).

21.05.2010р. Львівська міська рада прийняла Рішення №569 "Про затвердження Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові" (Рішення №569) відповідно до умов котрого КП "Адміністративно-технічне управління" виступає оператором зі справляння плати та нагляду за станом зовнішньої реклами (далі - оператор).

Відповідно до п.3.4 Рішення №569 оператор:

- у межах своєї компетенції здійснює нагляд за дотриманням підприємствами, установами, організаціями, незалежно від форм власності, та фізичними особами встановленого Законом України "Про рекламу", Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, цими Правилами порядку розміщення, утримання та експлуатації рекламних засобів. Інформує робочий орган про виявлені порушення, готує проекти вимог та надсилає рекламорозповсюджувачам вимоги робочого органу про усунення виявлених порушень законодавства у сфері реклами у встановлений у вимогах термін (пп.3.4.1);

- за результатами нагляду за станом зовнішньої реклами інформує відповідним поданням робочий орган про рекламні засоби, що підлягають примусовому демонтажу, готує проект наказу про примусовий демонтаж та здійснює демонтаж рекламних засобів у відповідності до вимог п.8 цих Правил (пп.3.4.3);

- організовує або проводить власними силами демонтаж самовільно розміщених рекламних засобів у порядку, визначеному у розділі 8 цих Правил (пп.3.4.7).

Таким чином, з наведеного вбачається, що відповідач згідно статутних документів та Рішення №569 уповноважений лише здійснювати нагляд за дотриманням розміщення зовнішньої реклами, а також уповноважений на здійснення демонтажу рекламних конструкцій із зовнішньої реклами. Однак відповідач не вправі здійснювати нагляд та демонтаж рекламних конструкцій із реклами на транспорті. Відтак покликання відповідача на Рішення №569 "Про затвердження Правил розміщення зовнішньої реклами у м. Львові", як на підставу правомірності його дій, є необгрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст.1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Положеннями ч.1 ст.543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

З огляду на те, що до протиправного демонтажу спірних рекламних конструкцій призвели спільні дії відповідача та Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, саме вони несуть солідарну відповідальність перед позивачем. При цьому, як вбачається з позовної заяви, позивач реалізував своє право на пред'явлення вимоги лише щодо одного із них.

З приводу розміру збитків, які зазнав позивач, то суд наголошує на наступному.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача упущену вигоду у розмірі двомісячної оплати за рекламні конструкції згідно договору (за листопад-грудень 2016р.).

Так, розрахунок здійснювався за формулою:

SxTxK+ПДВ)x2М, де

S - площа демонтованої конструкції (6м на 3м)

Т - тариф згідно умов договору (40,50 грн. за кк. м.)

К - коефіцієнт згідно умов договору (0,7)

ПДВ - податок на додану вартість (20%)

М - кількість місяцівупущеної вигоди (2), отже (6м. х 3м. х 40,50 грн. х 0,7 + 20%) х 2= 1224,72 грн.

Перевіривши подані розрахунки, суд зазначає, що такі зроблені позивачем правильно, а тому позов підлягає задоволенню у заявленій сумі.

Відповідно до положень ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи те, що в процесі розгляду справи позивачем належними доказами було доведено протиправність дій відповідача щодо демонтажу рекламних конструкцій, розмір спричинених збитків, а також причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та збитками, відповідачем, в свою чергу, не було спростовано вину у заподіяних збитках, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 27, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Адміністративно-технічне управління" (79012, м. Львів, вул. Сахарова, 42; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ) в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця" (79007, м. Львів, вул. Гоголя, 1; ) 1 224,72грн. збитків, спричинених демонтажем спеціальних конструкцій зовнішньої реклами місце №3 непарна сторона вул. Луганської у м. Львові та 1 378,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

У судовому засіданні 21.03.2017р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 24.03.2017р.

Суддя Юркевич М. В.