РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.03.2017 Справа №910/2571/17
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»

про визнання договору укладеним, стягнення 35 879, 79 грн. основного боргу,

1620 грн. - 3% річних та 34 254 грн. - інфляційні

Суддя Трофименко Т.Ю.

У засіданні брали участь:

від позивача: Рись В.Г. - по дов. №3 від 17.03.2017р.

від відповідача: Юрескул Н.С. - по дов. №313 від 07.11.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про:

визнання договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на розміщення та охорону Н-причіп - платформа Е, ЗАЗ, модель НХ2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 загальною вартістю 35 879, 79 грн. на території стоянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто укладеним;

стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто» основного боргу за збереження Н-причіп - платформа Е, ЗАЗ, модель НХ2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 загальною вартістю 35 879,79 грн. за період з 20.101.2014р. по 20.10.2017р., 1620 грн. - 3% річних та 34 254 грн. - інфляційні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2017 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі № 910/2571/17, розгляд справи призначено на 20.03.2017р.

Позивач в судовому засіданні 20.03.2017 позовні вимоги підтримав повністю. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 23 серпня 2011 року ОСОБА_3 було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто» м. Бердичів, вул. Куйбишева, 2 на невизначений термін зберігання наступне майно: ЗАЗ, модель НХ, тип Н/причіп - платформа Е, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 загальною вартістю 35 879, 79 грн., що підтверджується витягом із Журналу реєстрації ТЗ на стоянці авторинку від 23.08.2011 року за № 10.

Вказане майно перебувало на збереженні ТОВ «Авто» до 15 жовтня 2013 року. До вказаної дати ТОВ «Авто» забезпечувало зберігання вищевказаного майна, а власник майна проводив періодичну оплату послуг, згідно встановленого наказом №16 тарифу.

15 жовтня 2013 року вказане майно, яке належало гр.. ОСОБА_3 та знаходилося за адресою: АДРЕСА_1 на території ТОВ «Авто» було особисто ним передано представнику ТОВ «Кредекс Фінанс» ОСОБА_4, як не реалізоване майно в рахунок погашення боргу, що підтверджується постановою ДВС про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу від 12.10.2013 року винесеної на підставі виконавчого листа та Акту про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу від 15.10.2013 року.

В цей же день, вказане майно, а саме: ЗАЗ, модель НХ, тип Н/причіп - платформа Е, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 загальною вартістю 35 879, 79 грн., а також технічний паспорт яке перейшло із власності гр.. ОСОБА_3 у власність ГОВ «Кредекс Фінанс» було передано на зберігання на території ТОВ « Авто» м. Бердичів.

ТОВ «Авто» у відповідності домовленості повинно було направити на юридичну адресу нового власника майна копію договору на розміщення та охорону Н/причіп - платформа Е, ЗАЗ. модель ІIX 2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 загальною вартістю 35 879, 79 грн., а ТОВ «Кредекс Фінанс» за надані послуги «до першого числа наступного місяця проводити попередню оплату 750 грн. на місяць, згідно діючих на авто ринку тарифів. Форма розрахунків - безготівкова».

Відповідач у поданих 14.03.2017 заперечення на позовну заяву не погоджується з позовними вимогами, зазначає, що порядок укладення договорів, що породжують майново - господарські зобов»язання між суб»єктами господарювання, регулюються Господарським кодексом України, зокрема п.1 та п. 3 ст. 181 Господарського кодексу України визначають, що господарський договір за загальними правилами викладається у формі єдиного проекту договору, підписаного сторонами та скріпленого печатками, сторона, яка одержала проект договору, у разі незгоди з його умовами оформлює договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні. У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним. З урахуваннями викладеного договір, який позивач просить визнати укладеним, не є укладеним у зв»язку з відсутністю договору.

В судовому засідання 20.03.2017, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Авто" створене з метою отримання прибутку шляхом здійснення виробництва, торгівельної та посередницької діяльності, виконання робіт та надання послуг, здійснення зовнішньоекономічної діяльності.

Предметом діяльності товариства є:

будівництво та утримання платних охороняємих автостоянок (у тому числі для транспорту, що здійснює міжміські та міжнародні перевезення вантажів, та інші види діяльності, передбачені с. 4.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто".

23 серпня 2011 року ОСОБА_3 було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Авто» м. Бердичів, вул. Куйбишева, 2 на невизначений термін зберігання наступне майно: ЗАЗ, модель НХ, тип Н/причіп - платформа Е, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 загальною вартістю 35 879, 79 грн., що підтверджується витягом із Журналу реєстрації ТЗ на стоянці авторинку від 23.08.2011 року за № 10.

Вказане майно перебувало на збереженні ТОВ «Авто» до 15 жовтня 2013 року. До вказаної дати ТОВ «Авто» забезпечувало зберігання вищевказаного майна, а власник майна проводив періодичну оплату послуг, згідно встановленого наказом №16 тарифу.

15 жовтня 2013 року вказане майно, яке належало гр.. ОСОБА_3 та знаходилося за адресою: АДРЕСА_1 на території ТОВ «Авто» було особисто ним передано представнику ТОВ «Кредекс Фінанс» ОСОБА_4, як не реалізоване майно в рахунок погашення боргу, що підтверджується постановою ДВС про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу від 12.10.2013 року винесеної на підставі виконавчого листа та Акту про передачу майна стягувану у рахунок погашення боргу від 15.10.2013 року.

20.11.2013 року позивач направив відповідачу пропозицію укласти договір від 15.10.2013 в якій просив відповідача погодити проект договору про надання послуг з охорони майна та здійснити оплату за збереження майна: ЗАЗ, модель НХ, тип Н/причіп - платформа Е, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 за жовтень та листопад поточного року.

Однак, як зазначає позивач, відповідачем відповіді на вищезазначену пропозиції надано не було.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто» обґрунтовані тим, що відповідач ухиляється від укладення договору про надання охоронних послуг, у зв'язку з чим, посилаючись на статті 179, 181 Господарського кодексу України позивач просить суд установити між сторонами у справі господарські правовідносини, а саме визнати договір між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на розміщення та охорону Н-причіп - платформа Е, ЗАЗ, модель НХ2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 загальною вартістю 35 879, 79 грн. на території стоянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто укладеним.

Дослідивши наявні у справі матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд відмовляє у задоволенні позову виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України також передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

За правилами ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За правилами ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 Цивільного кодексу України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

Частиною 2 статті 649 Цивільного кодексу України розбіжності, що виникли між сторонами при укладенні договору не на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, можуть бути вирішені судом у випадках, встановлених за домовленістю сторін або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 187 Господарського кодексу України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом. Інші переддоговірні спори можуть бути предметом розгляду суду у разі якщо це передбачено угодою сторін або якщо сторони зобов'язані укласти певний господарський договір на підставі укладеного між ними попереднього договору.

Проаналізувавши вищенаведені норми законодавства України, а також положення спірного договору, суд відзначає, що вказаний договір не укладається за державним замовленням та законом не передбачено обов'язковість його укладення та безпосередньо умови договору не передбачають можливість чи обов'язковість укладення договору зберігання за рішенням суду або інші переддоговірні спори за ним.

Відтак, у даному випадку суд виходить із закріпленого в законі принципу вільного волевиявлення сторін на укладення договору та визначення його умов.

Крім того, суд вважає за необхідне відзначити, що відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права саме - заходами, які прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та (або) усунення наслідків такого порушення.

Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб'єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

За приписами ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Водночас, закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Суд звертає увагу, що серед способів захисту, передбачених ст. 16 Цивільного кодексу України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Тож, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 Цивільного кодексу України) можна дійти висновку про те, що в разі ухилення від укладення договору, обов'язковість укладення чого визначення нормами закону, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 10.10.2012 р. № 6-110цс12 та в силу приписів ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковою для врахування судом.

При цьому, суд наголошує, що у даному випадку позивачем не наведено норм законодавства, які б передбачали обов'язок відповідача укласти договір про надання з охорони майна з Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто".

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Підсумовуючи вищевикладене, виходячи із заявлених вимог, наведених обґрунтувань та наданих доказів, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання договору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на розміщення та охорону Н-причіп - платформа Е, ЗАЗ, модель НХ2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 загальною вартістю 35 879, 79 грн. на території стоянки Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто» укладеним.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за збереження Н-причіпа - платформи Е, ЗАЗ, модель НХ2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 загальною вартістю 35 879,79 грн. за період з 20.101.2014р. по 20.10.2017р., 1620 грн. - 3% річних та 34 254 грн. - інфляційні.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України договір - є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Договір - це категорія цивільного права, яка визначається як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. До зобов'язань, що виникають з договорів, застосовуються загальні положення про зобов'язання, якщо інше не випливає із закону або самого договору. Як і будь-який правочин, він є вольовим актом, оскільки виражає спільну волю сторін, що втілюється у договорі. Змістом договору є, власне, ті умови, на яких сторони погоджуються виконувати договір, і вони мають дотримуватися взятих на себе зобов'язань.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона -(виконавець) зобов'язується за завданнями другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Оскільки при розгляді справи судом встановлено, що між сторонами відсутні договірні зобов»язання по надані позивачем послуг з охорони Н-причіпа - платформи Е, ЗАЗ, модель НХ2110, синього кольору, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та оплаті таких послуг відповідачем, тому позовні вимоги в частині стягнення основного бору, 3% річних та інфляційних необгрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, судом встановлено, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, вони не підлягають задоволенню, а тому відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27 .03.2017.

Суддя Трофименко Т.Ю.