ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"27" березня 2017 р.Справа № 916/2719/16

За позовом Фізична особа-підприємець ОСОБА_1;

до відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" Фізична особа-підприємець ОСОБА_4

про визнання недійсним договору

Суддя Гуляк Г.І.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_5 - за дорученням;

Від відповідача: ОСОБА_6 - за дорученням;

Від відповідача: не з'явився;

СУТЬ СПОРУ: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання недійсним договору.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.10.2016р. порушено провадження у справі № 916/2719/16 (суддя Никифорчук М.І.).

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Одеської області №969 від 05.12.2016р. призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/2719/16. Справу №916/2719/16 передано на розгляд судді Літвінову С.В. та ухвалою суду від 08.12.2016 року прийняв справу до провадження та призначив засідання суду.

21.12.2016 року представник відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "Малі Будівельні Технології" надав відзив на позовну заяву, в якому вимоги позивача не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, з підстав викладених у відзиві на позов, вказаний відзив долучено до матеріалів справи.

В свою чергу представник позивача 11.01.2017 року надав заперечення на відзив, в якому зазначив, що посилання представника відповідача ТОВ "Малі Будівельні Технології" є безпідставними та необґрунтованими, просить суд позов задовольнити повністю.

Представник позивача 11.01.2017 року звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 38 ГПК України, в якому просить суд витребувати у Державній податковій інспекції у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного управління ДФС у Дніпропетровській області, Котовський об'єднаній державній податковій інспекції головного управління ДФС в Одеській області та Броварській об'єднаній держаній податкової інспекції ГУ ДФС у Київській області.

Клопотання позивача було судом розглянуто та задоволено, ухвалами суду від 11.01.2017 року було витребувано зазначені позивачем - докази.

Крім того 11.01.2017 року представник позивача звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 69 ГПК України, вказане клопотання судом розглянуто та строк розгляду справи продовжено до 20.02.2017 року.

Розгляд справи було відкладено, оскільки від представника позивача надійшло клопотання в порядку ст. 38 ГПК України, вказане клопотання судом задоволено та прийнятті відповідні ухвали, розгляд справи було призначено на 6 лютого 2017 року.

02.02.2017 року представник відповідача ТОВ "Малі Будівельні Технології" надав додаткові пояснення до відзиву на позов, вказані доповнення долучено до матеріалів справи.

Розпорядженням керівника апарату господарського суду Одеської області №96 від 06.02.2017р. призначено повторний автоматичний розподіл справи №916/2719/16. Справу №916/2719/16 передано на розгляд судді Гуляк Г.І., та ухвалою судді від 07.02.2017 року справу прийнято до провадження та призначено засідання суду.

Від Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Полтавській області 14.02.2017 року за вх. №ГСОО 3636/17 надійшла відповідь разом із копією декларації ФОП ОСОБА_4, яка долучена до матеріалів справи.

У свою чергу представник відповідача ТОВ "Малі Будівельні Технології" 22.02.2017 року надано клопотання про доручення до матеріалів справи доказів, які мають суттєве значення для розгляду справи, надані докази долучено до матеріалів справи.

Представником позивача також 28.02.2017 року було надано письмові пояснення, які долучено до справи, крім того задоволено клопотання позивача щодо залучення до матеріалів справи наданих доказів.

16.03.2017 року представник відповідача "Малі Будівельні Технології" додатково надав докази, які на його думку є суттєвими для розгляду справи, вказані докази залучено до матеріалів справи.

23.03.2017 року представник позивача надав письмові пояснення та письмові докази, які долучено до матеріалів справи.

Представник позивача у судове засідання з'явився, позов підтримує та просить суд задовольнити та визнати недійсним договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації від 03.03.2016 року за №03-03-16, укладений між ТОВ "Малі Будівельні Технології" та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, судові витрати покласти пропорційно на відповідачів.

Представник відповідача "Малі Будівельні Технології" у судове засідання з'явився, вимоги позивача не визнає та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник відповідача ФОП ОСОБА_4 не з'явився, відзив на позов не надав. Відповідач явку свого повноважного представника у судове засідання не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином, рекомендованою кореспонденцією.

Відповідач в засідання суду призначені на 06.03.2017 року та 27.03.2017 року, не з`явився, правом на відзив в порядку ст. 59 ГПК України не скористався. Ухвали господарського суду Одеської області направлялись ФОП ОСОБА_4, за належною адресою зазначеною в позовній заяві.

Як зазначено у третьому абзаці п.3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ № 18 від 26.12.2011р., в разі якщо ухвалу суду було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до п. 32 Інформаційного листа ВГСУ від 29 вересня 2009 року № 01-08/350 "Про деякі питання, порушені в доповідних записках господарських судів України у першому півріччі 2009 року щодо застосування норм Господарського процесуального кодексу України" викладена правова позиція, згідно якої відмітка про відправку процесуального документа суду на зворотньому аркуші у лівому нижньому куті першого примірника процесуального документа є підтвердженням розсилання процесуального документа сторонам у справі та іншим особам, які брали участь у справі, а коли йдеться про ухвалу, де зазначено про час і місце судового засідання, - підтвердженням повідомлення про час і місце такого засідання. При цьому, суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи суперечить вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

За результатами судового засідання справу було розглянуто без участі представника відповідача ФОП ОСОБА_4, за наявними в ній матеріалами документів наданих позивачем та відповідачем ТОВ "Малі Будівельні Технології". У судовому засіданні, в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, суд встановив:

03.03.2016р. ТОВ "Малі Будівельні Технології" (замовник - надалі відповідач 1) та ФОП ОСОБА_4 (виконавець-відповідач 2) уклали договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації №03-03-16.

Відповідно до п. 1.1. договору, замовник передає, а виконавець приймає на відповідальне зберігання з правом користування та реалізації майно (матеріали, речі) відповідно до переліку, що визначений в акті прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору.

Замовник передає майно виконавцю згідно акту прийому-передачі, який є невід'ємною частиною цього договору. У кожному новому випадку передачі майна підписується акт прийому-передачі (п. 1.2. договору).

У п. 1.3. договору передбачено, що вартість майна, переданого на зберігання становить 4 567 500 (чотири мільйони п'ятсот шістдесят сім тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Згідно з п. 1.4. договору строк, на який передається майно на відповідальне зберігання відповідає строку дії договору.

Відповідно до п. 3.1. договору замовник зобов'язаний надати виконавцю майно в момент підписання акту прийому-передачі.

Замовник має право у будь-який час вимагати у виконавця повністю або частково майно, яке знаходиться на зберіганні. Передача майна відбудеться шляхом підписання акту одержання майна замовником (п. 3.2. договору).

У п. 4.1. договору передбачено, що виконавець несе відповідальність за збереження і цілісність майна з моменту передачі на зберігання згідно порядку передбаченому договором. У випадку реалізації всього майна, яке зберігається, або його частини, виконавець повинен своєчасно повідомити замовника.

Згідно з п. 6.1. договору останній набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 03.03.2018р.

Як зазначив позивач та вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.01.2017р. за № такий вид діяльності як професійний зберігач ФОП ОСОБА_4 не визначений, що вказує на те, що вона, здійснюючи підприємницьку діяльність, не мала наміру надавати послуги професійного зберігача.

Крім того, як зазначив позивач матеріалах справи відсутні правовстановлюючі документи в підтвердження права власності та/або права користування приміщеннями, в яких відповідач 2 на засадах підприємницької діяльності має право зберігати речі та в яких є відповідні умови для надання даних послуг із зберігання професійним зберігачем.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні документи щодо складу за адресою: АДРЕСА_9, на який згідно з товарно-транспортними накладними №03032016-1/1 від 04.03.2016р., №03032016-1/2 від 04.03.2016р., №03032016-1/3 від 07.03.2016р., №03032016-1/4 від 07.03.2016р., №03032016-1/5 від 07.03.2016р., №03032016-1/6 від 07.03.2016р., №03032016-1/7 від 07.03.2016р., №03032016-1/8 від 09.03.2016р., №03032016-1/9 від 09.03.2016р., №03032016-1/10 від 09.03.2016р., №03032016-1/11 від 09.03.2016р., №03032016-1/12 від 09.03.2016р., №03032016-1/13 від 10.03.2016р., №03032016-1/14 від 10.03.2016, №03032016-1/15 від 10.03.2016р., №03032016-1/16 від 11.03.2016р., №03032016-1/17 від 11.03.2016р., №03032016-1/18 від 11.03.2016р., перевізник ТОВ «ДНІПРО ТРАНС СЕРВІС» на виконання замовлення вантажоодержувача ФОП ОСОБА_4 перевіз та вивантажив 121 800 кг речей, які були у використанні, попередньо отримавши вантаж у вантажовідправника відповідача 1 на складі за адресою: АДРЕСА_2.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що умови договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №03-03-16 від 03.03.2016р. передбачають передачу на зберігання майна загальною вартістю 4 567 500 (чотири мільйони п'ятсот шістдесят сім тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Незважаючи на те, що строк дії договору встановлено до 03.03.2018р., даний договір не передбачає передачі іншого майна (понад цієї вартості) на зберігання, оскільки відповідач 2 не є професійним зберігачем який зберігає речі на складах загального користування та в нього відсутні правові підстави укладати договір з метою зберігання речі, яка буде передана в майбутньому (зокрема, абонентський договір).

03 березня 2016 року ТОВ "Малі Будівельні Технології" (замовник) та ФОП ОСОБА_4 (виконавець) склали та підписали акт приймання-передачі №1 за договором №03-03-16 від 03.03.2016р. про те, що на виконання п. 1.1. та п. 1.2. договору виконавець прийняв, а замовник передав майно: речі, які були у використанні, у кількості 121,800 кг оціночною вартістю 4 567 500, 00 грн. У вказаному акті відповідачі зазначили, що майно передане повністю відповідно до умов договору, зауважень до якості і кількості майна немає. Також в акті зафіксовано момент передачі майна - 12 год. 08 хв. 03.03.2016р.

У акті встановлено обов'язок виконавця повернути майно замовнику на першу вимогу протягом двох календарних днів з моменту висунення такої вимоги в будь-якій формі (письмовій чи усній) або повністю відшкодувати вартість переданого майна в грошовій формі.

Того ж дня, 03.03.2016р. між відповідачами було складено та підписано акт одержання майна замовником №1 за договором №03-03-16 від 03.03.2016р. про те, що на виконання п. 1.1. та п. 1.2. договору виконавець передав, а замовник прийняв майно, передане ним раніше виконавцю, а саме: речі, які були у використанні, у кількості 121,800 кг оціночною вартістю 4 567 500, 00 грн. В акті зазначено, що зауважень до кількості і якості майна немає. Момент передачі майна зафіксований вірно: 12 год. 52 хв. 03.03.2016р.

З вищенаведених акта приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акта одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р. вбачається, що відповідачі оформили та підписали акти про те, що речі, які були у використанні, у кількості 121,800 кг оціночною вартістю 4 567 500, 00 грн. були передані на зберігання відповідачеві 2 та повернуті із зберігання відповідачеві 1.

Інших актів про повторну передачу майна вартістю 4 567 500, 00 грн. на зберігання відповідачеві 2 до матеріалів справи відповідачами не надано.

Окрім того, судом встановлено розбіжності між відомостями відображеними в актах та вищезазначених товарно-транспортних накладних. Так, кількість речей переданих на зберігання та повернута зі зберігання 03.03.2016р. (в один день) за актами становила 121,800 кг. В свою чергу, кількість речей переданих на зберігання згідно з товарно-транспортними накладними в період з 04.03.2016р. по 11.03.2016р. становила 121 800 кг.

Водночас, суд критично оцінює дані акти та товарно-транспортні накладні, оскільки за актами речі були прийняті на зберігання та повернуті із зберігання в один день - 03.03.2016р., натомість, товарно-транспортні накладні відображають передачу речей відповідачем 1 відповідачу 2 в період з 04.03.2016р. по 11.03.2016р. В матеріалах справи відсутні акти складені сторонами договору на виконання п. 1.2. договору в підтвердження передачі на зберігання 121 800 кг речей в період з 04.03.2016р. по 11.03.2016р.

Частиною 1 ст. 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 652 ЦК України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Додатковою угодою №1 від 15.03.2016р. внесено зміни у договір, зокрема, доповнено його п. 1.5. наступного змісту: замовник є власником майна, переданого виконавцю на зберігання, у кількості 121,800 кг й вартістю 4 567 500 (чотири мільйони п'ятсот шістдесят сім тисяч п'ятсот) грн. 00 коп.

Відповідно до п. 1.6. договору в редакції додаткової угоди №1 від 15.03.2016р., сторони домовилися про те, що після підписання акту приймання-передачі, відповідно до п. 1.2. договору, майно зберігатиметься на складі замовника за адресою: АДРЕСА_2, а виконавець зобов'язується здійснити за власний рахунок заходи з вивезення майна у строк до 11.03.2016р.

Під речами у даному договорі слід розуміти одяг і взуття, які були у використанні (п. 1.7. договору в редакції додаткової угоди №1 від 15.03.2016р.).

Пунктом 7 додаткової угоди встановлено, що дана додаткова угода вступає в силу з моменту її підписання сторонами і є невід'ємною частиною договору.

Договір №03-03-16 від 03.03.2016р. в редакції додаткової угоди №1 від 15.03.2016р. діє починаючи з 15.03.2016р. Як наслідок, додаткова угода не усуває розбіжностей між актом та товарно-транспортними накладними, оскільки її умови в силу положень ст. ст. 631, 652, 654 ЦК України не розповсюджуються на правовідносини відповідачів, які вони оформили актами від 03.03.2016р. та товарно-транспортними накладними в період з 04.03.2016р. по 11.03.2016р.

При цьому, відповідно до ст. ст. 4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Таким чином, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

При цьому, принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що відповідачі оформили та підписали акт приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акт одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р. про те, що речі, які були у використанні, у кількості 121,800 кг оціночною вартістю 4 567 500, 00 грн. були передані на зберігання відповідачеві 2 та повернуті із зберігання відповідачеві 1 - 03.03.2016р.

Відповідачам даного факту спростовано не було, не зважаючи на те, що їм було надано достатньо часу для належного та вичерпного доведення своїх доводів в суді.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання. Набуття права власності на майно пов'язане не лише з фактом підписання договору, а також з фактом підписання між продавцем та покупцем відповідних документів первинного бухгалтерського та податкового обліку на майно, та оплати вартості майна.

В підтвердження набуття права власності відповідач 1 надав договір поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р., укладений між ТОВ «Малі будівельні технології» (покупцем) та ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» (постачальником), та акт приймання-передачі майна №1 від 01.03.2016р., ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» 01.03.2016р. поставило ТОВ «МАЛІ БУДІВЕЛЬНІ ТЕХНОЛОГІЇ» одяг та взуття, що були у вжитку, у кількості 129 740 кг, загальною вартістю 4 805 700,00грн., у тому числі ПДВ.

Господарюючі суб'єкти як юридичні особи повинні вчиняти правочини в письмовій формі як між собою, так і з фізичними особами (в останньому випадку - за винятком тих правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення; статті 206, 208 ЦК України). Відтак свобода вибору у підприємства, установи, організації, що укладає угоду, між усною та письмовою формою правочину є винятком, а обов'язкова письмова форма - правилом.

У господарських відносинах правочин (договір), як правило, вчиняється шляхом складання документа (документів), що визначає (визначають) його зміст і підписується безпосередньо особою, від імені якої він вчинений, або іншою особою, яка діє в силу повноважень, заснованих, зокрема, на законі, довіреності, установчих документах. Для вчинення правочинів органи юридичної особи не потребують довіреності, якщо вони діють у межах повноважень, наданих їм законом, іншим нормативно-правовим актом або установчими документами.

Письмовий правочин може бути вчинений від імені юридичної особи її представником на підставі довіреності, закону або адміністративного акта.

Особа, призначена повноважним органом виконуючим обов'язки керівника підприємства, установи чи організації, під час вчинення правочинів діє у межах своєї компетенції без довіреності.

З договору поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р. та акту приймання-передачі майна №1 від 01.03.2016р. вбачається, що вони підписані директором ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» ОСОБА_7, яка відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань була призначена директором ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» лише з 19.04.2016р. У період з 08.09.2015р. по 18.04.2016р. директором ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» був ОСОБА_8. починаючи з 08.02.2017р. по теперішній час директором ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» є ОСОБА_9, що підтверджується витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 10.03.2017р. станом на 08.09.2015р., № від 10.03.2017р. станом на 25.01.2016р., № від 10.03.2017р. станом на 21.04.2016р., № від 10.03.2017р. станом на 09.02.2017р., № від 10.03.2017р. станом на 10.03.2017р.

З огляду на викладене, суд критично оцінює надані відповідачем 1 договір поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р. та акт приймання-передачі майна №1 від 01.03.2016р., які підписані або ОСОБА_7, або іншою особою з наслідуванням її підпису, але в будь-якому випадку ці документи підписані особою, що не була уповноважена їх підписувати від імені директора ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ», яким станом на 25.01.201 та 01.03.2016 був ОСОБА_8

Договір поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р. укладений з порушенням вимог ч. ч. 2 3 ст. 203 і ч. 2 ст. 207 ЦК України, зокрема, за відсутністю у ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» наміру укладати такий договір та без підпису його уповноваженого представника на тексті договору, тому договір поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р. та акт приймання-передачі майна №1 від 01.03.2016р. не є належними та допустимими доказами в підтвердження права власності речами, визначеним в оспорюваному договорі.

В підтвердження здійснення відповідачем 1 правових, фінансових, господарських та інших операцій з майном, яке є предметом договору №03-03-16 від 03.03.2016р., відповідач 1 не надав суду вичерпних доказів, зокрема, договору, специфікацій, рахунків-фактури, накладних, банківських документів та інших документів про походження майна.

За змістом статей 1 та 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дія або подія, що викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, є господарською операцією, що фіксується первинними бухгалтерськими документами.

За приписами ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Отже, будь - які документи (у т.ч. договори, акти тощо) мають силу первинних документів лише у разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатись первинними документами для цілей ведення господарського, бухгалтерського і податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням наданих у Податковому кодексі України визначень «продаж (реалізація) товарів» та «постачання товарів», наявність права на користування майном у договорі відповідального зберігання, вважається реалізацією (постачанням) товару, а отже, у власника така операція буде вважатися доходом, тому складається податкова накладна.

У фінансовому звіті ТОВ «Малі Будівельні Технології» станом на 31.12.2015р. та податковій декларації з податку на прибуток ТОВ «Малі Будівельні Технології» за 2015 рік відсутня інформація про основні засоби, об'єкти оподаткування, земельні ділянки підприємства, поряд з цим зазначено, що балансова вартість основних засобів підприємства становить 0 грн. Згідно даних податкових декларацій з податку на додану вартість за січень, лютий, березень 2016 року, які підписувались директором ТОВ «Малі Будівельні Технології» ОСОБА_10, за період з 01.01.2016р. по 31.03.2016р. ТОВ «Малі Будівельні Технології», як платник податку на додану вартість, не відобразило податкового кредиту, що виник із господарської операції з придбання 01.03.2016р. у ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» одягу та взуття, що були у вжитку, у кількості 129 740 кг, загальною вартістю 4 805 700,00грн., у тому числі ПДВ.

За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що у господарської операції з поставки ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ» на користь ТОВ «Малі будівельні технології» одягу та взуття, що були у вжитку, у кількості 129 740 кг, загальною вартістю 4 805 700,00грн., у тому числі ПДВ, оформленої договором поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р. та актом приймання-передачі майна №1 від 01.03.2016р., відсутня така обов'язкова ознака, як реальність змін майнового стану платників податків.

Відповідачем 1 не надано реальних доказів на підтвердження здійснення господарської операції з придбання товару (одяг та взуття, що були у використанні) у ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ». Такими доказами можуть бути, зокрема, первинні бухгалтерські документи, банківські виписки, рахунку, договори, акти тощо. За таких підстав, жодного реального доказу фактичної наявності майна немає. Формальне втілення у документальному вигляді зовнішньої форми документів судом не сприймається з підстав, зазначених в рішенні суду.

Відсутні в матеріалах справи реальні докази на підтвердження наміру укладення договору та досягнення мети господарської діяльності (отримання прибутку) між ТОВ «Малі Будівельні Технології», ТОВ «МАРКЕТ СІСТЕМ», ФОП ОСОБА_4 Немає електронного, поштового листування, обміну інформації, узгодження істотних умов, будь-яких розрахунків та іншої інформації щодо предмету договорів.

Оцінюючи всі докази в сукупності, суд також враховую те, що згідно п. п. 1.1., 2.3., 4.1. оспорюваного договору, майно, яке передбачалося до передачі відповідачем 1 на зберігання, фактично передавалося б у власність відповідача 2. Отже, у разі реалізації цього майна, відповідач 2 (виконавець, зберігач) не мав би можливості повернути це майно відповідачу 1 (замовнику, поклажодавцю), як того вимагає договір зберігання. Отже, оспорюваний договір суперечить положеннями глави 66 ЦК України «Зберігання».

Відповідачами до матеріалів справи не надано жодних відповідних документів бухгалтерського обліку та податкової звітності, які б підтверджували фактичну передачу майна, визначеного в акті приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акті одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р.

Як підтверджено матеріалами справи та не спростовано відповідачами, жодне майно відповідача 1 вартістю 4 567 500 (чотири мільйони п'ятсот шістдесят сім тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. не перебувало на зберіганні у відповідача 2 на підставі договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №03-03-16 від 03.03.2016р.

Оцінивши подані сторонами докази та обставини справи, суд дійшов висновку про фіктивність укладеного договору відповідального зберігання з правом користування та реалізації №03-03-16 від 03.03.2016р.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» №11 від 29.05.2013р., фіктивний правочин (стаття 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином.

Судом встановлено, що у відповідачів відсутні належні та допустимі докази в підтвердження перевезення майна, визначеного в акті приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акті одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р. автомобільним транспортом та про оплату перевезення до місця зберігання.

Суд критично оцінює надані відповідачем товарно-транспортні накладні та не може прийняти їх як належні та допустимі докази, оскільки відображені в них відомості суперечать відомостям відображеним в акті приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акті одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р.

Крім того, як вірно зазначено позивачем, ОСОБА_4 та ОСОБА_11, ОСОБА_12 (водії, які перевозили речі та підписали товарно-транспортні накладні) та ТОВ «ДНІПРО ТРАНС СЕРВІС» (перевізник) є пов'язаними особами відповідно до пп. 14.1.159. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України та п. п. 3 та 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 23 «Розкриття інформації щодо пов'язаних сторін», затвердженого наказом Міністерства фінансів України №303 від 18.06.2001р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.2001р. за №539/5730.

Як зазначалось вище, також відсутні відповідні товаросупровідні (правовстановлюючі) документи на майно, оскільки договір поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р. та акт приймання-передачі майна №1 від 01.03.2016р. не є належними та допустимими доказами.

Оцінивши акт приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акт одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р., суд дійшов висновку, що ці документи не відображають дійсної господарської операції з передачі майна.

З огляду на положення умов договору, фактом який має свідчити про реальність вчинення господарської операції з передачі майна на зберігання є акт приймання-передачі, але належних та допустимих доказів того, що операції із передачі, прийняття на зберігання або видачі із зберігання майна, визначеного в акті приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. та акті одержання майна замовником №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р., відображені у бухгалтерському та податковому обліку відповідачів суду не надано.

Таким чином, відсутні належні та допустимі докази, які б стверджували, що відповідач 1 при укладанні договору №03-03-16 від 03.03.2016р. мав на меті реально та фактично передати на зберігання майно відповідачу 2, визначене в акті приймання-передачі №1 від 03.03.2016р. за договором №03-03-16 від 03.03.2016р.

З матеріалів справи вбачається, що метою складання оспорюваного договору було створення документів, які би слугували доказами у кримінальному провадженні № 0001113, та свідчили про ймовірну наявність правових підстав на право власності та володіння відповідачами спірним майном.

Так, згідно з ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016р. у справі №202/2884/16-к, яка постановлена в межах здійснення досудового розслідування кримінального провадження №0001113, в якому позивач є потерпілим, зобов'язано начальника СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області повернути власнику ОСОБА_1 вилучене згідно протоколу обшуку від 28.04.2016р. майно, зокрема, одяг та взуття, що були у вжитку 100150,00 кг, що вилучалися з магазинів: згідно до протоколу обшуку від 28.04.2016р. за адресою:АДРЕСА_3; протоколу обшуку від 28.04.2016р. за адресою: АДРЕСА_4; протоколу обшуку від 28.04.2016р. за адресою: АДРЕСА_5; протоколу обшуку від 28.04.2016р. за адресою АДРЕСА_6, та складу за адресою: АДРЕСА_7.

Відповідно до ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2016р. у справі №202/3421/16-к, яка постановлена в межах досудового розслідування кримінального провадження №0001113,зобов'язано прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Бєлова М.С. повернути ОСОБА_4 майно, документи та матеріальні цінності, як були вилучені саме під час обшуку 28.04.2016р. в кримінальному провадженні №0001113, зокрема, 99 825кг вживаного одягу та взуття.

З наявних у матеріалах справи доказів, зокрема ухвал суду у справах №202/2884/16-к, №202/2955/16-к, №202/2956/16-к, №202/3287/16-к, №202/3349/16-к, №201/12298/16-к, №205/5882/16-ц, апеляційних скарг по справам №202/2884/16-к, №202/3421/16-к, вбачається, що вилучене у ОСОБА_4 в ході обшуку складу за адресою: АДРЕСА_7 від 28.04.2016р. по кримінальному провадженню №0001113 за ч. 4 ст. 190 КК України майно (одяг та взуття, що були у вжитку вагою 99 825 кг) у подальшому повернуто власнику ОСОБА_1 на підставі ухвали Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12.05.2016р. у справі №202/2884/16-к.

Саме це майно (одяг та взуття, що були у вжитку вагою 99 825 кг), було предметом розгляду у справах №202/2955/16-к, №202/3421/16-к, №205/5882/16-ц, а також у третейські справі, за результатами розгляду якої прийнято рішення третейського суду від 16.06.2016р., яке відповідно до ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 18.10.2016р. та ухвали Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.01.2017р. у справі № 904/8306/16 скасовано.

Як вбачається з ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 18.10.2016р. у справі № 904/8306/16, рішення третейського суду від 16.06.2016р. не могло бути виконано реально (у разі, якщо б воно не було скасовано господарським судом), а отже завідомо обираючи саме такий спосіб захисту, на переконання суду, зазначаючи про існування кримінального провадження, сторони оспорюваного договору наперед усвідомлювали, що воно не буде виконуватись реально у майбутньому, про що і зазначав господарський суд в своїй ухвалі, зважаючи також і на те, що це майно належить ФОП ОСОБА_1

В рішенні третейського суду не вказано, що майно ТОВ «Малі Будівельні Технології» набуло у ТОВ «МАРКЕТ СИСТЕМ» та немає жодного посилання на договір поставки №25/16 ДП від 25.01.2016р.

В ухвалі Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.09.2016р. у справі №202/5496/16-к зазначено, що в обґрунтування поданої скарги представник ТОВ «Малі Будівельні Технології» - адвокат Піддубна Г.В. зазначила, що в рамках здійснення досудового розслідування працівниками Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області по кримінальному провадженню №0001113 ТОВ «Малі Будівельні Технології» була заподіяна матеріальна шкода, оскільки товариство протиправно позбавили права власності на майно, а саме на одяг, який перебував у використанні, в кількості 129740 кг, загальною вартістю 4805700 грн. Під час проведення обшуків в м. Дніпро за адресами: АДРЕСА_7; АДРЕСА_3; АДРЕСА_4; АДРЕСА_5; АДРЕСА_6 були вилучені одяг та взуття, яке належить саме ТОВ «Малі Будівельні Технології". Наголошували, що відмова прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Матяша А.Ю. у визнанні ТОВ «Малі Будівельні Технології» у якості потерпілої особи у кримінальному провадженні №0001113 свідчить про те, що прокурор Матяш А.Ю. не дослідив долучені докази до заяви про залучення в якості потерпілого товариства та не надав належної оцінки. Просить скасувати постанову прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Матяша А.Ю. від 10 серпня 2016 року про відмову у визнанні ТОВ «Малі Будівельні Технології» потерпілим у кримінальному провадженні №0001113 та про відмову у визнанні захисника Піддубної Г.В. представником потерпілого; зобов'язати прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Матяша А.Ю. винести постанову про залучення ТОВ «Малі Будівельні Технології» у кримінальному провадженні №0001113 в якості потерпілого; зобов'язати прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №1 Дніпропетровської області Матяша А.Ю. винести постанову про залучення представника потерпілого, ТОВ «Малі Будівельні Технології», захисника Піддубної Г.В. у кримінальному провадженні № 0001113.Майно (товар), що є предметом злочину та власністю ФОП ОСОБА_1, як зазначає відповідач-1 в своєму відзиві, є предметом оспорюваного договору №03-03-16 від 03.03.2016р., тому оспорюваний договір №03-03-16 від 03.03.2016р. і порушує права позивача ФОП ОСОБА_1

Отже, щодо цього майна існує спір між певним колом осіб, зокрема між сторонами у даній справі.

Згідно з ч. 1 ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оскільки позивач має обґрунтовані майнові претензії на спірне майно, то суд вважає його заінтересованою особою, яка заперечує дійсність договору №03-03-16 від 03.03.2016р., на підставах встановлених законом, як наслідок, він має право звернутися до суду із даним позовом про визнання цього договору недійсним.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України, статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачі, як сторони оспорюваного договору знали заздалегідь, що він виконаний не буде, так як при його вчинені мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Дії відповідачів не були направлені на реальне настання правових наслідків у вигляді виникнення зобов'язання з передачі майна на зберігання відповідачем 1, та прийняття його на зберігання відповідачем 2, що підтверджується матеріалами справи, з чого слідує, що обидві сторони правочину не намагались досягти правового результату.

За таких обставин суд дійшов висновку, що договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації №03-03-16 від 03.03.2016р. не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, вказаних в ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити .

2. Визнати недійсним договір відповідального зберігання з правом користування та реалізації №03-03-16 від 03.03.2016р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю „Малі Будівельні Технології" Фізична особа-підприємець ОСОБА_4.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю „Малі Будівельні Технології" (66400, Одеська область, Ананьївський район, місто Ананьїв, вул. Ніщинського, 7, оф. 1, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП: НОМЕР_1) 689 /шістсот вісімдесят дев'ять / гривень судового збору.

4. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (АДРЕСА_8, РНОКПП НОМЕР_2) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код: НОМЕР_1) 689 /шістсот вісімдесят дев'ять / гривень судового збору.

Рішення господарського суду Одеської області набирає чинності у порядку ст.85 ГПК України.

Наказ видати в порядку ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 31 березня 2017 р.

Суддя Г.І. Гуляк