РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2017Справа №910/1693/17

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «Терма Груп»
простягнення 74025 грн. 30 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

01.02.2017 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терма Груп» про стягнення 74025 грн. 30 коп., з яких 45099 грн. 91 коп. основного боргу, 21527 грн. 82 коп. пені, 1467 грн. 90 коп. 3% річних та 5929 грн. 67 коп. інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 (Заявки від 27.10.2015) не у повному обсязі поставив позивачу товар, у зв'язку з чим відповідач повинен повернути позивачу суму попередньої оплати у розмірі 45099 грн. 91 коп. Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 21527 грн. 82 коп. за період з 18.12.2015 по 18.01.2017, 3% річних у розмірі 1467 грн. 90 коп. за період з 18.12.2015 по 18.01.2017 та інфляційні втрати у розмірі 5929 грн. 67 коп. за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1693/17, розгляд справи призначено на 28.02.2017.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.02.2017, відповідно до ст. 77 Господарського кодексу України, розгляд справи відкладено на 14.03.2017.

13.03.2017 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, призначеному на 14.03.2017, без участі представника позивача.

Представник позивача у судове засідання 14.03.2017 не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, 13.03.2017 подав клопотання про розгляд справи у судовому засіданні 14.03.2017 за відсутності представника позивача, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 180.

Представник відповідача у судове засідання 14.03.2017 не з'явився, вимог ухвали суду не виконав, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, про причини неявки у судове засідання суд не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином за адресою, яка вказана у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 04.02.2017, що підтверджується довідкою відділення поштового зв'язку про повернення поштового відправлення у зв'язку тим, що відповідач за вказаною адресою не знаходиться, та поштовим конвертом, в якому ухвала суду від 28.02.2017 про відкладення розгляду справи на 14.03.2017 була надіслана на адресу відповідача.

Відповідно до абзацу 3 пункту 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Суд зазначає, що стаття 22 ГПК України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, беручи до уваги відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в матеріалах справи доказами.

У судовому засіданні 14.03.2017 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

27.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Терма Груп» (постачальник) укладено Договір поставки № 271015-4, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передавати у власність (поставляти), а покупець приймати та оплачувати грунт торф'яний рослинний, загальна кількість, асортимент, одиниця виміру, ціна за одиницю виміру та загальна вартість, умови та строки поставки і оплати яких визначена сторонами у заявці, яка є додатком до цього договору і становить його невід'ємну частину (надалі іменується товар).

Згідно з п. 1.2 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 заявка підписується сторонами та скріплюється печатками сторін у порядку, згідно з п.п. 4.1 - 4.7 договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 ціна одиниці виміру товару та загальна вартість кожної партії товару визначаються сторонами в заявках до даного договору, які є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 2.3 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 загальна вартість договору не обмежена і визначається шляхом додавання загальної вартості кожної партії товару за всіма заявками до даного договору.

Згідно з п. 3.2 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 оплата здійснюється шляхом переказу покупцем грошових коштів на поточний рахунок постачальника, що визначений у цьому договорі.

Відповідно до п. 4.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 поставка товару здійснюється на підставі замовлень (заявок) покупця, форма яких встановлена у Додатку № 1 до цього договору, погоджених з постачальником, викладених в письмовому вигляді та переданих факсом (з обов'язковим надсиланням оригіналів) або особисто. Покупець направляє постачальнику факсимільним зв'язком підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою покупця заявку на поставку товару, в якій вказується вид, марка, асортимент, кількість, ціна, строки та умови поставки (EXW або CPT із зазначенням пункту приймання-передачі товару, тощо), строки та порядок розрахунків згідно з проведеними переговорами сторін.

Відповідно до п. 4.4 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 партією товару вважається обсяг товару, погоджений сторонами в одній заявці на одну дату поставки та в один пункт призначення, якщо інше не вказано в самій заявці.

Відповідно до п. 4.5 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 поставка товару здійснюється постачальником окремими партіями на підставі затвердженої сторонами заявки.

Згідно з п. 5.4 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 право власності на товар та ризики виникають у покупця в момент передачі товару покупцю (вантажоодержувачу), що фіксується накладною про приймання товару або актом приймання-передачі товару.

Відповідно до п. 8.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 даний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками сторін і діє до 31.12.2015, а якщо жодна сторонами не підтвердила письмово про припинення дії цього договору до дати такого припинення - він вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

З аналізу Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 вбачається, що він є рамковим договором, тобто таким, що укладений з метою багаторазового застосування, який містить загальні умови поставки товару постачальником, та при цьому погодження істотних умов (найменування товару, кількість, вартість, строків поставки, тощо) кожного окремого зобов'язання з поставки товару погоджується сторонами шляхом погодження між сторонами відповідних заявок (відповідно до п.п. 1.1, 2.1, 3.1, 4.1, 4.4, 4.5 договору).

Судом встановлено, що 27.10.2015 між сторонами було погоджено Заявку до Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 (копія долучена позивачем до позовної заяви), в якій сторони, зокрема, погодили найменування товару - грунт торф'яний рослинний, у кількості 3000 тон, загальною вартістю 600012 грн. 00 коп.

Умови поставки: передано на складі постачальника с. Смолин, Чернігівського району, Чернігівської області, Смолинський ТБЗ. Умови оплати - попередня оплата партії товару 1000 тон за 5 банківських днів до дати початку відвантаження товару.

Таким чином, у Заявці від 27.10.2015 сторонами було погоджено найменування товару, його кількість та вартість, визначено умови поставки - склад продавця та умови оплати - попередня оплата за 1000 тон (що становить 200004 грн. 00 коп.) за 5 банківських днів до дати відвантаження товару.

Відповідно до п. 2.4 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 на підставі погоджених сторонами заявок, а також на підставі інших документів згідно з п. 3.3 договору, продавець формує для покупця рахунок на оплату для кожної конкретної поставки товару.

Згідно з п. 2.5 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 в рахунку на оплату товару зазначається постачальником, зокрема, асортимент товару, кількість, загальна вартість та, у разі письмової згоди сторін, витрати на транспортування.

Судом встановлено, що 02.11.2015 відповідачем був виставлений рахунок для здійснення позивачем попередньої оплати товару - грунту торф'яного рослинного, кількістю 1000 тон, на суму 200004 грн. 00 коп. (рахунок на оплату № 021115-1 від 02.11.2015 на суму 200004 грн. 00 коп., копія якого долучена позивачем до матеріалів справи через канцелярію суду 21.02.2017).

У вказаному рахунку міститься посилання на Договір поставки № 271015-4 від 27.10.2015.

При цьому, з огляду на відсутність у вказаному рахунку посилання на Заявку від 27.10.2015, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів погодження між сторонами будь-яких інших заявок на поставку партій товару за Договором поставки № 271015-4 від 27.10.2015, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що рахунок на оплату № 021115-1 від 02.11.2015 на суму 200004 грн. 00 коп. був виставлений відповідачем позивачу на виконання Заявки від 27.10.2015 - а саме для здійснення позивачем попередньої оплати у розмірі 200004 грн. 00 коп. за 1000 тон грунту торф'яного рослинного.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Суд зазначає, що ані умовами Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015, ані умовами Заявки від 27.10.2015 не встановлено строку здійснення позивачем попередньої оплати.

Так, відповідно до п. 3.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 розрахунки за кожну партію товару кількістю 1000 тон, в тому числі відшкодування вартості транспортних витрат постачальника, здійснюються в безготівковому порядку за 5 банківських днів до дати запланованого відвантаження покупцю товару на підставі відповідної двосторонньо погодженої заявки, якщо інше не передбачено заявками до даного договору.

Крім того, у Заявці від 27.10.2015 сторонами погоджено наступні умови оплати - попередня оплата партії товару 1000 тон за 5 банківських днів до дати початку відвантаження товару.

Водночас, ні договір, ні заявка не містять умови щодо дати початку відвантаження товару (дати поставки).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова п. 3.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 (оплата здійснюється за 5 банківських днів до дати запланованого відвантаження покупцю товару) та умова Заявки від 27.10.2015 (попередня оплата партії товару 1000 тон здійснюється за 5 банківських днів до дати початку відвантаження товару), враховуючи відсутність погодженої сторонами умови щодо дати початку відвантаження товару (дати поставки), - не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Тобто, сторони не погодили (ані у Договорі поставки № 271015-4 від 27.10.2015, ані у Заявці від 27.10.2015) строку здійснення позивачем попередньої оплати.

Разом з тим, судом встановлено, що 03.11.2015 позивач сплатив позивачу грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп. (призначення платежу - оплата за грунт торф'яний рослинний згідно з рахунком № 021115-1 від 02.11.2015), що підтверджується платіжним дорученням № 3 від 03.11.2015 (копія долучена позивачем до позовної заяви).

Згідно зі статтею 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Судом встановлено, що 16.12.2015 відповідач поставив позивачу товар на суму 1660 грн. 03 коп., що підтверджується видатковою накладною № 347 від 16.12.2015 на суму 1660 грн. 03 коп., а 17.12.2015 - товар на суму 3240 грн. 06 коп., що підтверджується видатковою накладною № 354 від 17.12.2015 на суму 3240 грн. 06 коп., які підписні уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками юридичних осіб позивача і відповідача (копії долучено позивачем до позовної заяви).

Таким чином, загальна сума поставленого відповідачем товару становить 4900 грн. 09 коп.

Буд-яких інших доказів поставки відповідачем товару (видаткових накладних, актів приймання-передачі товару, тощо) сторонами суду не надано.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем було здійснено попередню оплату товару за Договором поставки № 271015-4 від 27.10.2015 (за Заявкою від 27.10.2015) у розмірі 50000 грн. 00 коп., а фактично відповідачем було поставлено товар на суму 4900 грн. 09 коп., звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 45099 грн. 91 коп. (частину суми попередньої оплати, на яку відповідачем не було поставлено товар), у зв'язку з невиконанням відповідачем свого обов'язку з поставки товару у повному обсязі.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується з нормами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу

Судом встановлено, що умовами Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 не встановлений строк здійснення відповідачем поставки товару.

Так, відповідно до п. 3.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 розрахунки за кожну партію товару кількістю 1000 тон, в тому числі відшкодування вартості транспортних витрат постачальника, здійснюються в безготівковому порядку за 5 банківських днів до дати запланованого відвантаження покупцю товару на підставі відповідної двосторонньої погодженої заявки, якщо інше не передбачено заявками до даного договору.

Разом з тим, жодних конкретних строків (у розумінні ст. 251 Цивільного кодексу України) здійснення відповідачем поставки товару сторонами у Договорі поставки № 271015-4 від 27.10.2015 не встановлено.

При цьому, відповідно до п. 4.1 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 покупець направляє постачальнику факсимільним зв'язком підписану уповноваженою особою та скріплену печаткою покупця заявку на поставку товару, в якій вказується вид, марка, асортимент, кількість, ціна, строки та умови поставки (EXW або CPT із зазначенням пункту приймання-передачі товару, тощо), строки та порядок розрахунків згідно з проведеними переговорами сторін.

Однак, у Заявці від 27.10.2015 не встановлено строків здійснення відповідачем поставки товару, а лише зазначено, що попередня оплата партії товару 1000 тон здійснюється покупцем за 5 банківських днів до дати початку відвантаження товару.

Дати початку відвантаження товару (так само як і дати запланованого відвантаження товару) сторонами у Заявці від 27.10.2015 не визначено.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що сторонами у Договорі поставки № 271015-4 від 27.10.2015 та у Заявці від 27.10.2015 не встановлено строку здійснення відповідачем поставки товару.

При цьому, суд зазначає, що непогодження сторонами договору умови щодо строку поставки товару (або строку здійснення оплати), не може в даному випадку свідчити про неукладенння договору поставки (в тому числі, в межах кожного окремого зобов'язання з поставки, яке виникає при погодженні сторонами заявок), так як позивачем надано докази часткового виконання сторонами зобов'язання: здійснення попередньої оплати та часткова поставка товару.

Так, у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» зазначено, що визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. Отже, якщо дії сторін свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності його вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судом встановлено, що 18.04.2016 позивач направив на адресу відповідача, яка вказана у Договорі поставки № 271015-4 від 27.10.2015, претензію б/н від 18.04.2016, в якій зазначив, що відповідач має прострочену дебіторську заборгованість у сумі 45099 грн. 91 коп., яку вимагав сплатити у строк до 30.06.2016.

Крім того, судом встановлено, що 19.05.2016 позивач направив на адресу відповідача, яка вказана у Договорі поставки № 271015-4 від 27.10.2015, претензію б/н від 18.05.2016, в якій зазначив, що відповідач має прострочену дебіторську заборгованість у сумі 45099 грн. 91 коп., яку вимагав сплатити у строк до 30.06.2016.

Суд зазначає, що у вказаних претензіях позивач вимагав лише повернути суму попередньої оплати (45099 грн. 91 коп.), однак не вимагав від відповідача поставити товар за Заявкою від 27.10.2015 та не встановлював строки здійснення відповідачем поставки товару.

Будь-яких доказів направлення позивачем відповідачу вимоги про поставку товару за вказаною заявкою позивачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не надано доказів звернення до відповідача саме із вимогою про поставку товару (не надано доказів встановлення строку поставки товару у порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України), а з долучених позивачем до матеріалів справи претензій вбачається лише те, що позивач вимагав від відповідача повернення суми попередньої оплати у розмірі 45099 грн. 91 коп.

Вказане свідчить про недоведення позивачем настання строку поставки у продавця та відповідно наявності прострочення у останнього з виконання зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України у разі відмови продавця передати проданий товар покупець має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Таким чином, право покупця на повернення суми попередньої оплати виникає у випадку прострочення виконання продавцем обов'язку з поставки товару, тобто у випадку невиконання продавцем обов'язку з поставки товару у встановлений строк.

Водночас, як встановлено судом, ані умовами Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015, ані умовами Заявки від 27.10.2015, сторонами не встановлено строку здійснення відповідачем (продавцем) обов'язку з поставки погодженого між сторонами товару, та позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача із вимогою поставити товар (в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що фактичними обставинами справи та наявними в матеріалах справи доказами не підтверджується виникнення у позивача права вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати (у розмірі вартості непоставленого товару, що становить 45099 грн. 91 коп.), оскільки таке право виникає у покупця у випадку прострочення виконання продавцем обов'язку з поставки товару, тоді як факту прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки товару позивачем суду не доведено.

При цьому, суд зазначає, що згідно ч. 1. ст. 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України у разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Як встановлено судом, 27.10.2015 між сторонами було погоджено Заявку до Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015, в якій сторони, зокрема, погодили найменування товару - грунт торф'яний рослинний, у кількості 3000 тон, загальною вартістю 600012 грн. 00 коп. Умови поставки: передано на складі постачальника с. Смолин, Чернігівського району, Чернігівської області, Смолинський ТБЗ. Умови оплати - попередня оплата партії товару 1000 тон за 5 банківських днів до дати початку відвантаження товару.

Таким чином, у Заявці від 27.10.2015 сторонами було погоджено умови оплати - попередня оплата за 1000 тон (що становить 200004 грн. 00 коп.) за 5 банківських днів до дати відвантаження товару.

Як встановлено судом, 02.11.2015 відповідачем був виставлений рахунок для здійснення позивачем попередньої оплати товару - грунту торф'яного рослинного, кількістю 1000 тон, на суму 200004 грн. 00 коп.

Як встановлено судом, 03.11.2015 позивач сплатив позивачу грошові кошти лише у розмірі 50000 грн. 00 коп.

При цьому, як встановлено судом, сторонами не було погоджено строків здійснення попередньої оплати. Водночас, позивач здійснив часткову попередню оплату (50000 грн).

Тобто, позивач не у повному обсязі здійснив попередню оплату товару, сплативши грошові кошти у розмірі 50000 грн. 00 коп. (тоді як умовами Заявки від 27.10.2015 передбачено, що позивач повинен оплатити 1000 тон товару, що становить 200004 грн. 00 коп.), у зв'язку з чим відповідач за відсутності погодженого у договорі строку здійснення попередньої оплати, має право вимагати від позивача здійснення попередньої оплати в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 530 ЦК України, а у випадку невиконання покупцем обов'язку щодо здійснення попередньої оплати - має право на підставі ч. 3 ст. 538 Цивільного кодексу України зупинити виконання свого обов'язку з поставки, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладені норми законодавства, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України доказами, певного суб'єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Однак, суд зазначає, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами порушення його прав відповідачем, з огляду на заявлені предмет (стягнення частини суми попередньої оплати) та підстави (невиконання відповідачем обов'язку з поставки товару) позову, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Терма Груп» суми попередньої оплати у розмірі 45099 грн. 91 коп. задоволенню не підлягають.

Крім того, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 21527 грн. 82 коп. за період з 18.12.2015 по 18.01.2017 за прострочення виконання грошового зобов'язання (відповідно до позовної заяви).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до п. 6.3 Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 у випадку порушення встановлених даним договором та заявками до нього строків поставки товару або недопоставки товару, постачальник сплачує покупцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого в строк товару за кожний день прострочення.

Таким чином, умовами Договору поставки № 271015-4 від 27.10.2015 сторони передбачили відповідальність відповідача (пеню) за прострочення виконання відповідачем обов'язку саме з поставки товару, тобто за невиконання негрошового зобов'язання.

Однак, як встановлено судом, позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами прострочення виконання відповідачем обов'язку з поставки товару за Договором поставки № 271015-4 від 27.10.2015 (за Заявкою від 27.10.2015) на суму 45099 грн. 91 коп., а отже підстави для стягнення з відповідача пені за прострочення поставки товару відсутні.

Водночас, як вбачається з тексту позовної заяви, позивач вказує на несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання (тобто, по суті, за прострочення повернення попередньої оплати), у зв'язку з чим просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 21527 грн. 82 коп.

Однак, як встановлено судом позивачем не доведено наявності у нього права на повернення попередньої оплати, а отже і виникнення у відповідача обов'язку щодо її здійснення та відповідно наявності прострочення виконання такого обов'язку. Крім того, сторонами у договорі не встановлено права на стягнення пені та її розміру у випадку прострочення повернення продавцем попередньої оплати. Так само відсутній спеціальний законодавчий акт, який би встановлював розмір та база нарахування пені у відповідних правовідносинах.

Враховуючи викладене, підстави для нарахування пені за прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання відсутні.

Таким чином, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів» в частині позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю «Терма Груп» про стягнення пені у розмірі 21527 грн. 82 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 1467 грн. 90 коп. за період з 18.12.2015 по 18.01.2017 та інфляційні втрати у розмірі 5929 грн. 67 коп. за період з грудня 2015 року по грудень 2016 року за несвоєчасне виконання відповідачем грошового зобов'язання (відповідно до позовної заяви).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Таким чином, право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат виникає у кредитора у випадку прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Однак, як встановлено судом позивачем не доведено наявності у нього права на повернення попередньої оплати, а отже і виникнення у відповідача обов'язку щодо її здійснення та відповідно наявності прострочення виконання такого обов'язку.

Будь-яких інших грошових зобов'язань за договором у відповідача не виникало з огляду на правову природу договору поставки.

За таких обставин, суд відмовляє Товариству з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів» в частині позовних вимог щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Терма Груп» 3% річних у розмірі 1467 грн. 90 коп. та інфляційних втрат у розмірі 5929 грн. 67 коп.

Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на юридичні послуги у розмірі 3000 грн. 00 коп.

Позивачем долучено до позовної заяви копію Договору № 16-05-1/16 про надання послуг від 16.05.2016, укладеного позивачем з Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЗК Плюс» (виконавець), відповідно до умов якого виконавець зобов'язується надати послуги (загальні юридичні консультації, складання юридичних документів, заяв, скарг, претензій, тощо), а позивач - прийняти та оплатити їх.

Суд зазначає, що відповідно до пункту 6.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" від 21.02.2013 № 7 витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

Відшкодовуються втрати, які були здійснені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Таким чином, оскільки позивачем не надано доказів, що витрати у розмірі 3000 грн. 00 коп. були понесені ним у зв'язку з наданням послуг саме адвоката (адвокатського об'єднання, тощо), підстави для їх стягнення відсутні.

Більш того, за змістом п. 6.5 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «Еко-Торф Чернігів», підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 3000 грн. 00 коп. відсутні.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача з огляду на відмову у позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 28.03.2017

Суддя І.М. Отрош