РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2017Справа №910/1723/17

За позовом Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради

«Маріупольтепломережа»

до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

1. Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз»

2. Публічне акціонерне товариство з газопостачання та газифікації

«Маріупольгаз»

про визнання постачальником за договором № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016

та зобов'язання підписати акти приймання-передачі газу

Суддя Сівакова В.В.

Представники сторін:

від позивача Вінтоняк Д.О., довіреність № 4/10 від 07.02.2017

від відповідача Чеботарьова І.Г., довіреність № 14-124 від 13.05.2014

від третьої особи-1 Севрук В.О., довіреність № 6-60 від 10.01.2017

від третьої особи-2 Лепорська О.В., довіреність №03-5/334 від 03.01.2017

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані вимоги Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про визнання відповідача постачальником природного газу за договором № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016 у жовтні та листопаді 2016 року; про зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі газу за жовтень та листопад 2016 року за договором № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.02.2017 порушено провадження у справі № 910/1723/17; залучено до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» та Публічне акціонерне товариство з газопостачання та газифікації «Маріупольгаз»; розгляд справи призначено на 28.02.2017.

Третя особа-2 у поданих 27.02.2017 до відділу діловодства суду письмових поясненнях зазначає, що між позивачем та третьою особою-2 укладено договір № 431 від 31.12.2015, відповідно до якого третьою особою-2 протранспортовано за період жовтень та листопад 2016 року обсяги природного газу зазначені в актах послуг розподілу природного газу ГРМ, а саме: акт наданих послуг з розподілу природного газу ГРМ від 31.10.2016 на загальний обсяг 8 029,542 тис. куб. м.; акт наданих послуг з розподілу природного газу ГРМ від 30.11.2016 на загальний обсяг 15 072,311 тис. куб. м. Звертає увагу, що у актах міститься загальний обсяг газу розподіленого на адресу позивача без зазначення категорій споживачів. З огляду на викладене вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими.

Відповідач у поданому 28.02.2017 до відділу діловодства суду відзиві проти задоволення позовних вимог заперечує повністю посилаючись на те, що укладений між сторонами договір не містить такого зобов'язання постачальника підписати акт приймання-передачі газу. Вважає, що зобов'язання відповідача підписати акти суперечать не тільки встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, а є також втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що як наслідок призводить до порушення його вільного волевиявлення. Вважає вимоги безпідставними, оскільки відповідач не постачав позивачу природний газ у період жовтень та листопад 2016 року, не надавав номінації оператору газотранспортної системи на зазначені періоди щодо транспортування природного газу, а тому вмотивовано відмовився від підписання актів.

Позивач в судовому засіданні 28.02.2017 позовні вимоги підтримав повністю.

Відповідач в судовому засіданні 28.02.2017 проти задоволення позовних вимог заперечував повністю.

В судовому засіданні 28.02.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 14.03.2017.

Третя особа-1 у поданих 14.03.2017 до відділу діловодства суду поясненнях зазначає, що протягом жовтня та листопада 2016 року відповідач відповідно до Кодексу ГТС подавав місячні номінації по точках виходу до відповідної газорозподільної системи (№ 24/10-ТКЕ-ТЕ/РО від 31.10.2016 та № 15/11-ТКЕ-ТЕ/РО від 30.11.2016), а отже твердження відповідача, що ПАТ «Укртрангаз» протранспортував природний газ за відсутності підтверджених номінацій не підтверджується.

Третя особа-2 у поданих 14.03.2017 до відділу діловодства суду додаткових поясненнях 06.10.2016 позивач повідомив ПАТ «Маріупольгаз» листом, що підприємством укладено з ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в тому числі договір № 4732/1617-РО-6 за яким постачається природний газ для виробництва теплової енергії для релігійних організацій, відповідно до умов якого постачальник (НАК «Нафтогаз України») взяв на себе зобов'язання поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах цього Договору; п. 2.1. Постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 96,5 тис. куб. метрів, у тому числі у жовтні 2016р. 6,4 тис. куб. м., у листопаді 2016 року 11,9 тис. куб. м. Отже, на думку ПАТ «Маріупольгаз», не зважаючи на те, що НАК «Нафтогаз України» формально не підтвердило обсяги постачання природного газу для позивача відповідно до умов Кодексу газотранспортної системи, шляхом подання відповідних номінацій, тим самим порушивши норми зазначених вище нормативних актів, відповідний обсяг природного газу, який фактично розподілений ПАТ «Маріупольгаз» для ККГІ «Маріупольтепломережа» в жовтні, листопаді 2016 року в силу закону та підзаконних актів, є ресурсом відповідача який фактично виділений державою для забезпечення безперебійного постачання природного газу виробникам теплової енергії для проведення опалювального сезону. Таким чином, при здійсненні розподілу природного газу для позивача у жовтні, листопаді 2016 року ПАТ «Маріупольгаз» керувався Законом України «Про ринок природного газу», Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період) № 758 від 01.10.2015, розпорядження Кабінету Міністрів України № 742-р «Деякі питання опалювального сезону 2016/17 року» та договором на розподіл природного газу № 431 від 31.12.2015.

В судовому засіданні 14.03.2017 відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було оголошено перерву до 23.03.2017.

В судовому засіданні 23.03.2017 на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх представників учасників судового процесу, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

30.09.2016 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (постачальник, відповідач) та Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» (споживач, позивач) було укладено договір постачання природного газу № 4732/1617-РО-6 (далі - договір № 4732/1617-РО-6), відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується поставити споживачеві у 2016-2017 роках природний газ, а споживач зобов'язується оплатити його на умовах договору.

Відповідно до п. 1.2 договору № 4732/1617-РО-6 природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для релігійних організацій.

За умовами п. 2.1 договору № 4732/1617-РО-6 постачальник передає споживачу з 01.10.2016 по 31.03.2017 (включно) природний газ обсягом до 96,5 тис. куб. метрів, в тому числі, за місяцями: жовтень - 6,4; листопад - 11,9; грудень 19,5; (ІV квартал 2016 - 37,8); січень - 24,0; лютий - 18,0; березень - 16,7 (І квартал 2017 - 58,7).

У розділі 3 договору № 4732/1617-РО-6 контрагентами було погоджено порядок та умови передачі природного газу.

Зокрема, згідно п. 3.1 № 4732/1617-РО-6 постачальник передає споживачеві природний газ у його загальному потоці у разі передачі:

- природного газу власного видобутку - в пунктах приймання-передачі природного газу від газодобувних підприємств та/або з підземних сховищ до газотранспортної системи;

- імпортованого природного газу (за кодом згідно УКТЗЕД 2711 21 00 00, що ввезений Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на митну територію України) - в пунктах приймання-передачі природного газу на газовимірювальних станціях, які перебувають на кордоні України, та в пунктах приймання-передачі природного газу з підземних сховищ газотранспортної системи.

Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов'язану з правом власності на природний газ.

У п. 3.2 договору № 4732/1617-РО-6 сторонами визначено, що споживач подає постачальнику до 15 числа місяця, що передує місяцю поставки природного газу, належним чином оформлену заявку на планові обсяги використання природного газу на наступний місяць, підписану уповноваженою особою. У разі неподання або несвоєчасного подання заявки споживачем постачальник може користуватись плановими обсягами, зазначеними в п.2.1 договору, на відповідний місяць.

Обсяги постачання підтверджуються постачальником шляхом подання оператору газотранспортної системи номінації на відповідний місяць постачання (розрахунковий період) у встановленому законодавством порядку.

Постачальник протягом трьох днів з моменту підтвердження оператором газотранспортної системи номінації повідомляє споживачу про розмір поданої номінації шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну адресу, зазначену споживачем в розділі 13 договору.

За умовами п. 3.4 договору № 4732/1617-РО-6 приймання-передача природного газу, переданого постачальником споживачу у відповідному місяці постачання, оформлюється актом приймання-передачі. Обсяг використання природного газу споживачем у відповідному місяці постачання встановлюється шляхом складення добових обсягів, визначених на підставі показників комерційного вузла/вузлів обліку природного газу.

Відповідно до п.п. 3.5, 3.6 договору № 4732/1617-РО-6 споживач зобов'язується подати не пізніше 7 числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу постачальнику:

- завірену копію акта про надання послуг з розподілу (транспортування) природного газу за розрахунковий місяць, складеного між споживачем та оператором газорозподільних мереж (газотранспортної системи). Разом з копією акта споживач подає за підписом уповноваженої особи інформацію стосовно детальної розбивки кількості природного газу, зазначеної в акті, за категоріями (в тому числі, згідно з цим договором);

- підписані та скріплені печаткою споживача два примірники акта приймання-передачі природного газу, де зазначаються фактичні обсяги використаного природного газу згідно з цим договором у розрахунковому місяці, його фактична ціна та вартість.

Постачальник не пізніше десятого числа місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, повертає споживачу один примірник оригіналу акта приймання-передачі природного газу, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою. У разі не підписання постачальником акта приймання-передачі природного газу, постачальник письмово повідомляє споживача про причини не підписання акта.

У п. 4.1 договору № 4732/1617-РО-6 вказано, що кількість природного газу, яка передається споживачу, визначається за показниками комерційних вузлів обліку природного газу споживача відповідно до вимог, встановлених Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 249 та Кодексом газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2493.

Ціна за 1000 куб. метрів природного газу за цим договором становить 2 471,00 грн., крім того, податок на додану вартість -20%. Всього до сплати разом з податком на додану вартість - 2 965,20 грн. (п. 5.2 договору № 4732/1617-РО-6).

Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, за їх наявності, і діє в частині реалізації природного газу з 01.10.2016 до 31.03.2017 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного виконання (п.12.1 договору № 4732/1617-РО-6).

Як свідчать матеріали справи Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» звернулось до Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з листом № 2446/05 від 19.09.2016 про виділення лімітів витрат природного газу на жовтень 2016 року.

У листі № 2937/05 від 18.10.2015 заявником було висунуто прохання до відповідача про встановлення лімітів витрат природного газу з 20 по 31 жовтня 2016 року для вироблення теплової енергії.

Листом № 3777/06 від 18.10.2016 Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» просило відповідача надати номінації природного газу на жовтень 2016 року для надання послуг централізованого опалення та постачання гарячої води населенню, релігійним установам.

Листом № 2940/05 від 20.10.2016 позивач просив Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» встановити ліміти витрат природного газу на листопад 2016 року для вироблення теплової енергії.

У листі № 3782/06 від 21.10.2016 заявником було запропоновано відповідачу графік погашення існуючої заборгованості та висунуто прохання про надання номінацій на постачання природного газу.

У листі № 3802/06 від 09.11.2016 Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» просило відповідача надати номінації природного газу на другу декаду листопада 2016 року.

За твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, разом з листом № 3794/06 від 03.11.2016 Комунальним комерційним підприємством Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» було скеровано Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» акти приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 року.

Листом № 26-83117/1.2-16 від 21.11.2016 відповідач відмовився від підписання актів з огляду на нездійснення у жовтні 2016 року постачання природного газу позивачу з огляду на наявність у останнього попередньої непогашеної заборгованості та не підтвердження планового обсягу постачання в номінації на жовтень 2016 року.

У листі № 4930/03 від 05.12.2016 позивач повторно просив відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за жовтень 2016 року.

Листом № 3829/06 від 05.12.2016 заявником було скеровано відповідачу для оформлення акти приймання-передачі природного газу за листопад 2016 року.

Відповідач відмовився від підписання зазначених актів з огляду на те, що останнім постачання позивачу природного газу у цей період не здійснювалось, про що було повідомлено споживача листами № 26-8941/1.2-16 від 14.12.2016 та № 26-9052/1.2-16 від 16.12.2016.

Позивач такі дії (бездіяльність) відповідача стосовно відмови від підписання актів приймання-передачі природного газу за договором № 4732/1617-РО-6 за жовтень, листопад 2016 року вважає необґрунтованими та неправомірними, що і стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами про визнання відповідача постачальником природного газу за договором № 4732/1617-РО-6 у жовтні, листопаді 2016 року та зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі газу за жовтень, листопад 2016 року за договором № 4732/1617-РО-6.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, господарський суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Виходячи зі змісту ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відносяться: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Способи захисту за своїм призначенням можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Тобто, метою застосування судом певного способу захисту прав та законних інтересів осіб є усунення невизначеності у взаємовідносинах суб'єктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню. Отже, останнє направлене на настання певних юридичних наслідків. Вказану правову позицію висловлено Верховним Судом України у листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України».

Способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав як визнання відповідача постачальником природного газу у жовтні - листопаді 2016 року за своєю правовою природою є встановленням факту, що має юридичне значення, та може встановлюватись господарськими судами лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне, його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог.

При цьому, судом прийнято до уваги, що у відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» постачальник природного газу - це суб'єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; постачання природного газу - господарська діяльність, що підлягає ліцензуванню і полягає в реалізації природного газу безпосередньо споживачам на підставі укладених з ними договорів.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» гарантованими постачальниками природного газу є суб'єкти господарювання, що в установленому порядку отримали ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом та провадять діяльність на затвердженій Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики, території з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом для споживачів України (крім промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії); гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. куб. метрів, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Одночасно, як вказувалось вище, між сторонами було укладено договір № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016, умовами якого визначено, що Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» є постачальником природного газу, а Комунальне комерційне підприємство Маріупольської міської ради «Маріупольтепломережа» його споживачем, а також погоджено періоди здійснення передачі (поставки) товару.

Тобто, з аналізу наведених вище норм законодавства, зокрема, Закону України «Про ринок природного газу» та постанови Кабінету Міністрів України № 705 від 25.07.2012 «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» вбачається чітке визначення правового статуту відповідача, як постачальника природного газу, а умови договору №№ 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016 фактично визначають такий його статус відносно позивача.

Заявлена позивачем вимога (визнання постачальником як встановлення факту) виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, у зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права. Аналогічну правову позицію наведено у постановах від 26.03.2014, від 26.01.2016, від 26.04.2016 Вищого господарського суду України по справах № 15/5007/1489/12, № 920/414/15 та № 922/4016/15.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» постачальником природного газу за договором № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016 у жовтні, листопаді 2016 року.

Позовні вимоги про зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі газу за жовтень, листопад 2016 року за договором № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016 також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як вказувалось вище, відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною 1 вказаної статті Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд зазначає, що у даному випадку акт приймання-передачі за договором № 4732/1617-РО-6 від 30.09.2016 є підтвердженням наявності чи відсутності фактів передачі однією стороною та прийняття іншою стороною предмету договору (природного газу), що є лише доказом, а не окремим обов'язком щодо виконання сторонами договірних зобов'язань за договором.

Слід звернути увагу, що предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу за договором поставки (які за своєю природою є лише товарно-супровідними документами, що підтверджують факт здійснення господарської операції) не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі її задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку, оскільки відсутній механізм виконання такого рішення.

За приписами статті 6 Господарського кодексу України одним із загальних принципів господарювання є заборона незаконного втручання органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб у господарські відносини.

Отже, зобов'язання відповідача підписати акти приймання-передачі природного газу не тільки суперечить встановленим діючим законодавством способам захисту цивільних прав, а також є втручанням у господарську діяльність суб'єкта господарювання, що, як наслідок, призводить до порушення його вільного волевиявлення. Вказаної правової позиції також дотримався Вищий господарський суд України у постанові № 05-6-42/407 від 05.04.2012.

Правову позицію стосовно того, що позовні вимоги про зобов'язання підписати акт не відповідають встановленим законом способам захисту права та фактично задоволення таких вимог не є дієвим механізмом, який би призвів до відновлення порушених прав позивача, підтримано Верховним Судом України у листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування ст.16 Цивільного кодексу України».

З огляду на викладене, позовні вимоги Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради "Маріупольтепломережа" не підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України,-

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 31.03.2017.

СуддяВ.В.Сівакова