КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2017 р. Справа№ 910/20299/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Зубець Л.П.

Зеленіна В.О.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Вергелес П.В. (довіреність б/н від 19.10.2016 р.)

від відповідача - не з'явився

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетта»

на рішення господарського суду міста Києва від 30.01.2017 р.

у справі №910/20299/16 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетта»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012»

про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бетта» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» про стягнення 32406,22 грн. основного боргу, 17436,98 грн. пені, 3240,22 грн. штрафу в розмірі 10% від ціни поставленного товару, 1406,34 грн. інфляційних втрат та 1563,83 грн. 3% річних.

Рішенням господарського суду м. Києва від 30.01.2017 р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем було подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрутованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, рішення скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представника відповідача.

Колегія суддів зазначає, що ухвалою від 27.02.2017 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

25.12.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетта» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» (покупець) укладено договір поставки № 803, умовами якого передбачено, що постачальник зобов'язується поставити товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та своєчасно сплатити його вартість відповідно до умов даного договору.

Вартість товару, його асортимент і строки конкретної поставки визначаються сторонами за домовленістю та зазначаються в товарних накладних, які є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.3. договору).

Відповідно до п. 2.1. договору, постачальник здійснює доставку замовленого товару самостійно або покупець має право забрати замовлений товар в узгодженому з постачальником місці.

Згідно п. 2.2. договору, строк, порядок і форма розрахунків: покупець зобов'язаний оплатити вартість товару в повному об'ємі в строк не пізніше ніж 28 календарних днів з моменту отримання товару за накладною на поточний рахунок постачальника в національній валюті України.

Пунктом 2.4. договору встановлено, що приймання-передача товару, вказаного в п.1.1. даного договору, здійснюється за участю представників сторін, про що виконується відмітка у відповідній накладній. Сторони дійшли згоди, що перехід права власності на товар здійснюється в момент поставки товару, що підтверджується підписанням сторонами накладної.

Умовами п. 3.1. договору передбачено, що при несвоєчасній оплаті поставленого товару, покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми невчасно здійсненого платежу за кожен день прострочення.

У відповідності до п. 3.3. договору, при несвоєчасній оплаті поставленого товару, покупець виплачує продавцю штраф у розмірі 10 % від вартості поставного товару.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання сторонами і діє до 31.12.2016 р., але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Якщо в строк не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення встановленого строку дії даного договору жодна із сторін не заявила своїх вимог про його розірвання, даний договір автоматично продовжується на наступний рік (п.п. 7.1. та 7.3. договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетта» у період з 01.01.2016 р. по 14.07.2016 р. було поставлено відповідачу товар на загальну суму 32406,22 грн., на підтвердження чого надав суду видаткові накладні № Р-00001998 від 24.02.2016 р. на суму 1328,66 грн.; № Р-00001999 від 24.02.2016 р. на суму 1812,62 грн., № Р-00002378 від 24.02.2016 р. на суму 2013,92 грн., № Р-00003124 від 29.02.2016 р. на суму 1469,66 грн., № Р-00000211 від 02.03.2016 р. на суму 1746,38 грн., № Р-00000210 від 02.03.2016 р. на суму 242,57 грн., № Р-00000335 від 04.03.2016 р. на суму 991,15 грн., № Р-00000568 від 09.03.2016 р. на суму 1413,26 грн., № Р-00000571 від 09.03.2016 р. на суму 2154,90 грн., № Р-00000886 від 14.03.2016 р. на суму 1172,81 грн., № Р -00002135 від 03.03.2016 р. на суму 1746,54 грн., № Р-00002137 від 30.03.2016 р. на суму № 1013,64 грн., № Р-00001296 від 24.05.2016 р. на суму 3234,29 грн., № Р-0001297 від 24.05.2016 р. на суму 952,97 грн., № Р-00001298 від 24.05.2016 р. на суму 1295,63 грн., № Р-00001299 від 24.05.2016 р. на суму 1112,08 грн., № Р-00001310 від 25.05.2016 р. на суму 6397,84 грн., № Р-00001311 від 25.05.2016 р. на суму 2307,30 грн., які підписані представниками сторін та містять печатку Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетта», а також деякі видаткові накладні скріплені печаткою Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» (копії в матеріалах справи).

Проте, відповідач за поставлений товар не розрахувався, внаслідок чого за останнім утворилась заборгованість у розмірі 32406,22 грн.

17.08.2016 р. позивачем на адресу відповідача направлено вимогу № 17/08/16 від 17.08.2016 р., в якій позивач просить потягом 7 календарних днів з дня отримання вимоги сплати сума вартості поставленого товару у розмірі 32406,22 грн., яка отримана відповідачем 26.08.2016 р., що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (копії у матеріалах справи).

Листом від 30.08.2016 р. № 0298/2-ю відповідач надав відповідь на вимогу позивача, в якій зазначив, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» не відмовляється від взятих на себе зобов'язань за договором, проте у зв'язку з труднощами у господарській діяльності зможе сплатити заборгованості за поставлений товар впродовж 1 місяця.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару, зокрема, щодо погашення заборгованості у розмірі 32406,22 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначав, що вищевказані видаткові накладні, за яким товар був переданий відповідачу, не відповідають вимогам закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положенню про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, в частині зазначення обов'язкових в них реквізитів, а саме: посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції, особистий чи електронний підпис. В рішенні також зазначено, що акт звірки взаємних розрахунків станом на 14.07.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Бетта» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» є суто бухгалтерським документом, за яким бухгалтерії підприємств-учасників певних господарських операцій звіряють бухгалтерський облік цих операцій (у контексті визначення дебіторської або кредиторської заборгованості), а наявність чи відсутність будь-яких зобов'язань сторін підтверджується первинними документами: договором, накладними, рахунками тощо.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції визнав, що вищезазначені видаткові накладні зі сторони отримувача містять лише підпис, не зазначено відомостей про посаду і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За таких обставин, господарський суд міста Києва дійшов висновку про те, що спірні видаткові накладні, не відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не можуть розцінюватись належним доказом саме передачі товару в натурі та прийняття його відповідачем.

Спір між сторонами стосується виконання умов договору поставки, а отже до предмету дослідження у даній справі входить встановлення обставин, пов'язаних з поставкою позивачем та отриманням відповідачем товару за договором, з підтвердженням цього відповідними документами.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виходячи з умов договору, а також положень ст.ст. 655, 712 ЦК України, між сторонами склалися відносини, що виникають з договору поставки який є різновидом договору купівлі-продажу, правовідносини за яким регулюються параграфом 3 розділу 3 ЦК України і загальними положеннями цивільного законодавства про зобов'язання і договори.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, договір поставки є окремим видом договору купівлі-продажу, і положення регулюють правовідносини за договором купівлі-продажу застосовуються до договору поставки.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Висновки суду першої інстанції, що видаткові накладні не можуть бути прийняті судом, як належні докази поставки-отримання продукції, оскільки не відповідають вимогам ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», зокрема, не містять відомостей про посаду і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції і правильність її оформлення або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, апеляційна інстанція визнає невірними з огляду на таке.

Норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дійсно містять вимоги щодо обліку господарських операцій на підставі первинних документів, а також вимоги до реквізитів вказаних документів.

Разом з тим, вказаний Закон не містить норм, що вказували б на юридичну нікчемність таких документів внаслідок неточностей відомостей чи їх неповноти, а так само відсутності певних обов'язкових реквізитів в таких документах чи недотримання чіткості та послідовності викладення в цих документах певних відомостей.

Колегія суддів вважає, що при розгляді питання про підтвердження передачі товару суд не повинен обмежуватися лише перевіркою відповідності документів встановленим законодавством формальним вимогам.

З таких же мотивів слід вказати, що оформлення довіреності для підтвердження повноважень на здійснення господарської операції відноситься до звичайної практики господарських відносин, однак їх відсутність не може спростувати факту вчинення поставки товару та його отримання особою; відповідні довіреності можуть бути лише одним із доказів і підлягають оцінці за правилами, встановленими статтею 43 ГПК України.

Слід врахувати, що при запереченні обставин передачі товару тягар доказування покладається на відповідача з огляду на приписи ст. 33 ГПК України.

З матеріалів справи не вбачається, що відповідач при розгляді справи в суді першої інстанції (хоча і не з'являвся у судове засідання) заявляв клопотання про витребування оригіналів доказів чи призначення експертизи у справі з метою підтвердження відсутності факта реальної передачі товару, натомість не спростовував обставин та доказів на підтвердження поставки та передачі йому товару, не доводив обставин неотримання товару, так само як не доводив невірності відомостей, що містяться у видаткових накладних позивача.

Одночасно, в матеріалах справи є лист відповідача від 30.08.2016 р. № 0298/2-ю в якому зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» не відмовляється від взятих на себе зобов'язань за договором, проте у зв'язку з трудностями у господарській діяльності зможе сплатити заборгованість за поставлений товар впродовж 1 місяця, колегія суддів вважає, що вказане свідчить про визнання ним поставки товару та про намір провести оплату товару.

Таким чином, в даному випадку з'ясуванню підлягало питання проведення розрахунку за отриманий товар, що мало суттєве значення для оцінки обґрунтованості вимог позову та заперечень відповідача про відсутність боргу, однак судом першої інстанції це питання належним чином не досліджувалось.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на неналежне оформлення видаткових накладних та неналежність таких доказів поставки товару, оскільки зазначені видаткові накладні оформлені належним чином, а саме містять посилання на договір № 803 від 25.12.2015 р., на виконання умов якого було здійснено поставку товару, а чинне законодавство не вимагає обов'язкового засвідчення печаткою підприємства підпису уповноваженої особи на первинних документах, до яких відноситься і видаткова накладна.

Наявність договірних відносин між сторонами підтверджується укладеним договором поставки, фактом отримання відповідачем товару та виникнення грошового зобов'язання у відповідача з оплати товару на підставі підписаних сторонами видаткових накладних, що підтверджують здійснену постачальником та покупцем в межах правовідносин за договором поставки господарську операцію.

Окрім цього колегією суддів досліджено, що в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не надано доказів сплати боргу, та не спростовано належними доказами факт отримання товару чи неналежного виконання позивачем зобов'язання по поставці товару.

Відтак, відповідачем не спростовано, що наявні у матеріалах справи документи є первинними документами бухгалтерського обліку, належними та допустимими письмовими доказами в розумінні ст. 33 ГПК України, що підтверджують існування між сторонами спору зобов'язальних правовідносин, передачу позивачем відповідачеві товару та одержання за видатковою накладною товару; підписавши акт звірки взаємних розрахунків станом на 14.07.2016 р. без зауважень відповідач вчинив дії, що підтверджують існування правовідносин та виконання зобов'язання на підставі підписаних сторонами видаткових накладних.

Норми Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на які посилався суд першої інстанції, не регулюють спірні правовідносини, оскільки предметом спору не є правильність ведення сторонами бухгалтерського обліку або складання фінансової звітності, а зазначений Закон не містить вимог щодо підтвердження факта передачі товарів певними доказами - документами з визначеними ст. 9 Закону реквізитами. А вказані видаткові накладні повинні були оцінені судом за правилами, визначеними положеннями ст. 43 ГПК України, у сукупності з іншими зібраними у справі доказами.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Вищого господарського суду України по справі №910/335/14 від 07.04.2015 р., №902/1308/13 від 15.04.2014 р., №918/2/14 від 01.07.2014 р., №911/5090/14 від 27.04.2015 р.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що він не приймає до уваги лист відповідача №0298/2-ю від 30.08.2016 р., оскільки у ньому не містяться посилання на договір поставки №803 від 25.12.2015 р. Колегія суддів зазначає, що у вказаному листі зазначено, що він є відповіддю на грошову вимогу від 17.08.2016 р., а саме у грошовій вимозі від 17.08.2016 р. позивач вимагав від відповідача сплатити заборгованість у розмірі 32406,22 грн. за поставлений товар, саме за договром поставки від 25.12.2015 р. Крім того, як встановлено в судовому засіданні інших укладених між сторонами договорів, ніж договір, який є предметом розгляду по даній справі, не існує. Докази зворотнього в матеріалах справи відсутні.

З огляду на вищезазначене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 32406,22 грн. основного боргу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 17436,98 грн. пені та 3240,22 грн. штрафу відповідно до п. 3.3 договору.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України, у разі порушення учасником господарських відносин правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання він зобов'язаний сплатити штрафні санкції (неустойку, штраф, пеню).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України).

Умовами п. 3.1. договору передбачено, що при несвоєчасній оплаті поставленого товару, покупець виплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми невчасно здійсненого платежу за кожен день прострочення.

У відповідності до п. 3.3. договору, при несвоєчасній оплаті поставленого товару, покупець виплачує продавцю штраф у розмірі 10 % від вартості поставного товару.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 17436,98 грн. пені та 3240,22 грн. штрафу є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 1406,34 грн. іефляційних втрат та 1563,83 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки.

Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок, вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 1406,34 грн. інфляційних втрат та 1563,83 грн. 3% річних є обгрунтованими та підлягають задоволенню в заявленому розмірі.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, заслуговують на увагу, а тому остання підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду міста Києва від 30.01.2017 р. у справі №910/20299/16 підлягає скасуванню.

За змістом ст. 49 ГПК України, судовий збір відшкодовується стороні на користь якої відбулось рішення.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 2 ч. 1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетта» задовольнити.

2. Рішення господарського суду м. Києва від 30.01.2017 р. у справі № 910/20299/16 скасувати повністю та прийняти нове рішення.

3. Позов задовольнити.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авторитет-2012» (01021, м. Київ, вул. Мечникова, 11, 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бетта» (01014, м. Київ, вул. Болсуновська, 6, ) 32406 (тридцять дві тисячі чотириста шість) грн. 22 коп. основного боргу, 17436 (сімнадцять тисяч чотириста тридцять шість) грн. 98 коп. пені, 3240 (три тисячі двісті сорок) грн. 22 коп. штрафу, 1406 (одну тисячу чотириста шість) грн. 34 коп. інфляційних втрат, 1563 (одну тисячу п'ятсот шістдесят три) грн. 83 коп. 3% річних, 1378 (одну тисячу триста сімдесят всім) грн. 00 коп. судового збору за подання позовної заяви та 1515 (одну тисячу п'ятсот п'ятнадцять) грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Видачу наказу на виконання даної постанови доручити господарському суду міста Києва.

Справу №910/20299/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Л.П. Зубець

В.О. Зеленін