ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2017 р. Справа №920/1277/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Гетьман Р.А., суддя Ільїн О.В.,

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача - фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Путивль, Сумська область, (вх.№635С/1-40) на рішення господарського суду Сумської області від 01.02.2017 року по справі №920/1277/16,

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м.Путивль, Сумська область,

до Управління соціального заходу населення Путивльської районної державної адміністрації, м.Путивль, Сумська область,

про стягнення 15087,31 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Сумської області з позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача - Управління соціального заходу населення Путивльської районної державної адміністрації, 15087,31 грн. заборгованості з компенсування витрат на пільгове перевезення окремих категорій громадян автомобільним транспортом, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Рішенням господарського суду Сумської області від 01.02.2017 року по справі №920/1277/16 (суддя Джепа Ю.А.) у позові відмовлено.

Позивач з вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 01.02.2017 року та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції було надано перевагу доводам відповідача без належного правового обґрунтування. Скаржник вказує, що відсутність субвенцій з державного бюджету у 2016 році не є підставою для звільнення відповідача від виконання договірних зобов'язань, не звільняє останнього від обов'язку відшкодування компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян у 2015 році на час дії між сторонами договору №2 від 15.02.2015 року в межах розрахункового обсягу затвердженої субвенції, що передбачено п. 3.3. договору.

Крім того, апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції, що висновки суду першої інстанції суперечать практиці та правовій позиції Європейського суду з прав людини, яка викладена у деяких постановах.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 27.02.2017 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

09.03.2017 року від позивача до суду надійшла заява (вх.№2583) «про уточнення позовних вимог», в якій згідно прохальної частини він уточнює вимоги апеляційної скарги та просить: скасувати рішення господарського суду Сумської області від 01.02.2017 року по справі №920/1277/16 та постановити нове рішення, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі, а саме стягнути з Управління соціального заходу населення Путивльської районної державної адміністрації на свою користь заборгованість у розмірі 15087,31 грн.

Колегія суддів розглянувши вказану заяву дійшла висновку про її прийняття та вважає за доцільне здійснювати розгляд справи з її урахуванням, що не суперечити приписам Господарського процесуального кодексу України та роз'ясненням, які містяться у постановах пленуму Вищого господарського суду України.

Крім того, апелянт надав до суду 09.03.2017 року клопотання, в якому у зв'язку з неможливістю його явки в судове засідання просить розглядати справу за без його участі.

17.03.2017 року відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу (вх.№2893), в якому зазначає, що згоден з рішенням господарського суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим та законним, прийнятим при об'єктивному та повному досліджені всіх матеріалів справи, без порушення матеріального чи процесуального права, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ухвала суду про прийняття апеляційної скарги до провадження та призначення її до розгляду на 23.03.2017 року була направлена сторонам рекомендованими листами 27.02.2017 року за адресами, зазначеними в апеляційній скарзі і отримана ним 02.03.2017 року, про що свідчать повідомлення про вручення поштового відправлення, які долучено до матеріалів справи. Однак, відповідач у судове засідання не з'явився, про причини не з'явлення суд не повідомив.

Враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що ухвала про прийняття апеляційної скарги до провадження направлялась рекомендованою кореспонденцією, а також на те, що явка представників сторін у судове засідання не була визнана обов'язковою, приймаючи до уваги клопотання позивача, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в даному судовому засіданні за відсутності представників сторін.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 30.05.2013 між Путивльською районною державною адміністрацією та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір №01-05 на перевезення пасажирів автомобільним транспортом, відповідно до умов якого Путивльська РДА надала позивачу право на перевезення пасажирів на приміському маршруті «Путивль-Юр'єве» згідно затвердженого паспорту маршруту, а позивач зобов'язався надавати транспортні послуги населенню на умовах, передбачених цим договором.

15.02.2015 позивач на підставі договору № 01-05 від 30.05.2013 уклав з відповідачем у справі договір №2 на відшкодування компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян.

За умовами даного договору позивач зобов'язався відповідно до чинного законодавства України здійснювати перевезення пільгової категорії громадян безоплатно за встановленими маршрутами, а відповідач як розпорядник коштів зобов'язався проводити відшкодування компенсаційних витрат на пільгове перевезення громадян, які користуються пільгами (п. 1.1, п.1.2 договору).

Згідно пункту 2.1 договору відшкодування здійснюється позивачу як перевізникові за рахунок субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам у межах затверджених обсягів асигнувань при надходженні коштів на рахунок управління.

За умовами пункту 2.2 відшкодування компенсаційних витрат проводяться розпорядником (відповідачем) по мірі надходження субвенції з державного бюджету на розрахунковий рахунок перевізника на підставі розрахунку компенсаційних збитків від пільгового перевезення.

Пункт 3.2 договору на відшкодування компенсаційних витрат за пільгове перевезення громадян зобов'язує відповідача відшкодовувати компенсаційні витрати за перевезення пільгової категорії громадян у відповідності з вимогами чинного законодавства, у межах затверджених асигнувань та на підставі поданої форми звітності.

Відповідно до пункту 3.3 договору №2 перевізнику доведений розрахунковий обсяг затвердженої субвенції, згідно кошторису на відшкодування компенсаційних збитків від пільгового перевезення з 15.02.2015 року по 31.12.2015 року у сумі 77596,43 грн. на підставі затвердженого головою райдержадміністрації розрахунку.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Зокрема, відносини з перевезення пасажирів регулюються спеціальним щодо даного виду правовідносин Законом України «Про автомобільний транспорт».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

Згідно з ч. 1 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах.

За приписами ч.1 ст. 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов'язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під'їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

За змістом ч. 1 ст. 43 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначення автомобільного перевізника на автобусному маршруті загального користування здійснюється виключно на конкурсних засадах.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

У свою чергу, в силу ч. 2 ст. 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Умови відшкодування компенсацій, зокрема, за пільгові перевезення пасажирів автомобільним транспортом перевізникам визначається Порядком фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року №256 (далі - Порядок).

Виходячи зі змісту пунктів 2, 2-1 вказаної Постанови розпорядниками коштів місцевих бюджетів щодо розрахунків з постачальниками послуг визначені управління праці та соціального захисту населення, зокрема таким розпорядником є і відповідач.

Як зазначено у п. 1 Порядку, в ньому, відповідно до ст. 102 Бюджетного кодексу України, визначається механізм фінансування компенсаційних виплат також й за пільговий проїзд окремих категорій громадян.

В силу п. 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення проводиться за рахунок субвенцій, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міста Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення та у районних бюджетах на зазначені цілі. Забороняється фінансування місцевих програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ст. 218 Господарського кодексу України у разі, якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів. Аналогічна приписи містяться у ст. 617 Цивільного кодексу України.

Також у постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 року викладена правова позиція, що на підставі частини другої статті 617 Цивільного кодексу України, частини другої статті 218 Господарського кодексу України та рішення Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005 року відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на відповідний рік, не виправдовує бездіяльність органу державної влади і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

На виконання умов договору позивачем були надані послуги з перевезення пільгової категорії населення, зокрема, в матеріалах справи містяться копії актів звіряння розрахунків за надані послуги на які надаються пільги, складені між сторонами у справі станом на 01.01.2016 року, на 01.02.2016 року та на 01.03.2016 року, які підписані керівниками підприємств та скріплені їх печатками, а також з яких вбачається заборгованість відповідача перед позивачем на суму 15087,31 грн.

Враховуючи неперерахування відповідачем вищезазначеної суми, позивач звернувся до нього з листом щодо причин несплати заборгованості.

Матеріалами справи підтверджується, що як захід реагування на вищезазначений лист позивача, відповідач звернувся до голови Путивльської РДА з листом №05-07/1273 від 15.04.2016 року про наявність заборгованості, у тому числі перед позивачем у даній справі, та про вирішення питання її погашення.

У свою чергу, Путивльською РДА направлено листи №01-20/425 від 15.02.2016 року до Міністерства соціальної політики України, №01-16/426 від 15.02.2016 року Сумської обласної державної адміністрації, №01-17/1083 від 19.04.2016 року до Департаменту соціального захисту населення Сумської обласної державної адміністрації та Департаменту фінансів Сумської ОДА, а також листи до народних депутатів України з проханням вирішити питання щодо погашення заборгованості з компенсації витрат на пільговий переїзд окремих категорій громадян за 2015 рік.

Разом з тим, відповідач, не заперечуючи факту наявності заборгованості у розмірі 15087,31 грн. повідомив, що компенсаційні виплати за пільговий проїзд здійснюються за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевими бюджетами та зазначив, що відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», видатки на компенсацію пільгового проїзду не передбачені.

Відповідач зобов'язання щодо сплати позивачу заборгованості в сумі 15087,31 грн. не виконав, доказів погашення якої в добровільному порядку суду не надано, а тому, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на 2016 рік в силу приписів ч. 2 ст. 617 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України не виправдовує відповідача і не є підставою для звільнення від відповідальності останнього за порушення зобов'язання.

Незважаючи на те, що у відносинах між бюджетними установами та не бюджетними підприємствами залучені бюджетні кошти, такі відносини не є бюджетними, та відносяться до цивільно-правових. Для таких цивільно-правових відносин характерна юридична рівність сторін. Тобто бюджетна установа як отримувач і розпорядник бюджетних коштів не має будь-яких привілеїв чи пільг у рамках виконання своїх зобов'язань за договірними відносинами, а за порушення термінів оплати, визначених умовами договору, установа чи підприємство, що фінансуються з Державного бюджету України, несуть відповідальність відповідно до законодавства і укладеного договору.

Відсутність фінансування органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування, відсутність у нього коштів - не є обґрунтованою підставою невиконання зобов'язання за договором. Аналогічні правові позиції викладені в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Войтенко проти України» від 29.06.2004 року (заява №18966/02) та у справі «Бакалов проти України» від 30.11.2004 року.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України визначає, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, рішення господарського суду Сумської області у даній справі прийнято при неповному з'ясуванні обставин справи, які мають значення для справи, та з помилковим застосуванням норм права, що є підставою для його скасування та прийняття нового рішення у справі про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до п. 10 ч.2 ст.105 Господарського процесуального кодексу України у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та відмови в задоволенні позовних вимог, судові витрати за подання позовної заяви відшкодуванню не підлягають, натомість витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача на користь державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 91, 99, 101, п.2 ст. 103, п.4 ч.1 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 01.02.2017 року по справі №920/1277/16 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації (41500, Сумська область, м.Путивль, вул. Іоанна Путивльського, 93, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідент. код НОМЕР_1) 15087,31 грн. суми боргу.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Путивльської районної державної адміністрації (41500, Сумська область, м.Путивль, вул. Іоанна Путивльського, 93, ) на користь державного бюджету України (отримувач коштів - УДКСУ у Шевченківському районі м.Харкова, код 37999654, банк отримувача - ГУДКСУ у Харківській області, МФО 851011, рахунок отримувача - 2003, код класифікації доходів бюджету - 22030101 «Судовий збір») 1515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 28 березня 2017 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Ільїн О.В.